Номер провадження: 22-ц/813/4685/25 
Справа № 947/5626/23
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2025 року          м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:
позивач – Одеська міська рада
відповідач – ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Селюков Павло В`ячеславович
на рішення Київського районного суду міста Одеса від 28 січня 2025 року
у цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 про скасування реєстрації права власності та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2023 року Одеська міська рада звернулася з позовом до ОСОБА_1 про скасування реєстрації права власності та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, в якій просить скасувати рішення державного реєстратора Макаркіна Андрія Костянтиновича від 16.10.2018 року за індексним номером: 43493968 про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на гараж за адресою: АДРЕСА_1 із закриттям розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1667231151101); зобов`язати ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 21 кв.м шляхом знесення гаражу за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь Одеської міської ради сплачений судовий збір (на рахунок юридичного департаменту Одеської міської ради: ідентифікаційний код: 26302537, р/р UА 808201720344250211000034995 в ДКСУ м. Київ, МФО 820172).
Позов вмотивовано тим, що будівництво гаражу за адресою: АДРЕСА_1 , відбулось за рахунок земельної ділянки комунальної власності територіальної громади м. Одеси, яка не була відведена для такої мети у встановленому законом порядку.
Зазначає, що листом КРА ОМР від 16.04.2021 року за № 01-12/342 повідомлено, що останньою прийнято розпорядження від 30.03.2021 року № 206-01р «Про демонтаж незаконно розміщеного об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 », однак, власником вказаного гаражу до КРА ОМР було надано правовстановлюючі документи, а саме - витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, з якого вбачалось, що за ОСОБА_2 16.10.2018 року зареєстровано право власності, на підставі технічного паспорту на господарчу будівлю від 05.09.2018 року, виданого TOB «АН ЕКСПЕРТ».
Звертає увагу, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , використовується за відсутності документів, оформлення яких є необхідним для землекористування.
Вважає, що на земельній ділянці комунальної власності площею 21,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 розташовано самочинно збудовану нежитлову будівлю – гараж, що безпосередньо перешкоджає реалізації прав територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, як власника земельної ділянки щодо володіння, користування та розпорядження нею.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду міста Одеса від 28 січня 2025 року позовну заяву Одеської міської ради до ОСОБА_1 про скасування реєстрації права власності та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, – задоволено.
Скасовано рішення державного реєстратора Макаркіна Андрія Костянтиновича від 16.10.2018 року за індексним номером: 43493968 про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на гараж за адресою: АДРЕСА_1 із закриттям розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1667231151101).
Зобов`язано ОСОБА_1 – правонаступника ОСОБА_2 , звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 21 кв.м. шляхом знесення гаражу за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради сплачений при поданні позову судовий збір у загальному розмірі 6710 гривень.

Висновок суду мотивовано обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Селюков П.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин та з невідповідністю висновків фактичним обставинам справи, просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 28.01.2025 року – скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради до ОСОБА_3 , правонаступника ОСОБА_2 про скасування реєстрації права власності та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки - відмовити у повному обсязі.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу Одеська міська рада, вважаючи апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, просить апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 28.01.2025 року залишити без задоволення, рішення – залишити без змін.
Зазначив, що Одеська міська рада звернулась до суду, як власник земель комунальної власності територіальної громади м. Одеси заявлено основну вимогу – звільнення земельної ділянки шляхом знесення гаражу та похідну вимогу – скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності із закриттям розділу в
Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт, оскільки її задоволення залежить від задоволення основної вимоги, адже у разі визнання спірного об`єкта самочинно побудованим право власності на нього також є таким, що виникло безпідставно, що обумовлює протиправність вищевказаного рішення державного реєстратора.
Одеська міська рада звернулась до суду за захистом своїх прав як власник земель комунальної власності територіальної громади м. Одеси, оскільки порушується право власності на земельну ділянку у зв`язку з будівництвом об`єкта нерухомого майна та, як наслідок, самовільним зайняттям земельної ділянки.
Дані трудова угода від 18.02.1993 року та договір оренди нежитлового приміщення від 01.01.1994 року жодним чином не підтверджують виникнення права власності у ОСОБА_2 на спірний гараж, та не стосуються гаражу за адресою: АДРЕСА_1 .
Подана Одеською міською радою позовна заява про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення за своєю правовою природою є негаторним позовом, у відповідності до приписів чинного законодавства, позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв`язку із зазначеним, негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує саме правопорушення.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга вмотивована тим, що справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Наголошує, що ОСОБА_4 не зайняв самовільно спірне приміщення, не заволодів самовільно земельною ділянкою, на якої воно розташоване, а за власні кошти побудував аналогічне приміщення для овочевого складу дошкільної установи, що стало підставою укладання відповідного договору з представниками державного керуючого органу (вирішуючого питання такого формату на той момент) на взаємовигідних умовах.
Також, зазначає, що Київській районній адміністрації Одеської міської ради, яка є правонаступником Київського районного виконавчого комітету м. Одеси, було добре відомо про наявність спірного об`єкту нерухомості (гаражу) ще з 1981 році – дати його будівництва, таким чином, враховуючи, що перебіг позовної давності згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, перебіг позовної давності починається від дня проведення будівництва та узгодження будівництва об`єкту нерухомості (гаражу).

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - Селюков П.В. просив подану ним апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати.
В судовому засіданні представник Одеської міської ради - Вишнивецька А.О. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін
Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились, про дату, час та порядок розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, про відкладення розгляду справи, про розгляд справи за їх відсутності не заявляли.
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому її розгляді, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, враховуючи думку осіб, що з`явились, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

16.10.2018 року державним реєстратором Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Макаркіним А.К. прийнято рішення за індексним номером 43493968 (з закриттям розділу) про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на гараж, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі технічного паспорту на господарчу будівлю від 05.09.2018 року, виданого TOB «АН ЕКСПЕРТ».
16.04.2021 року на адресу Одеської міської ради надійшов лист Київської районної адміністрації Одеської міської ради за № 01-12/342, в якому повідомлялось, що було проведено комісійне обстеження прилеглої території до Київського районного суду м. Одеси у складі представників Департаменту муніципальної безпеки Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради. В ході обстеження зафіксовано, що за вказаною адресою розташовано споруду з каменю та металу (гараж). Департамент комунальної власності Одеської міської ради повідомив, що документи, які посвідчують право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовано споруду (гараж), відсутні, земельна ділянка належить територіальній громаді м. Одеса. Також Департаментом архітектури та містобудування Одеської міської ради повідомлено, що дані про видачу будь-яких погоджень схеми розміщення гаражу за даною адресою відсутні.
Листом КРА ОМР від 16.04.2021 року за № 01-12/342 повідомлено, що останньою прийнято розпорядження від 30.03.2021 року № 206-01р «Про демонтаж незаконно розміщеного об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 ».
Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради листом від 16.06.2021 року за вих. №01-19/120 повідомлено, що рішення стосовно передачі запитуваної земельної ділянки у власність або користування за адресою: АДРЕСА_1 , не приймались.
Управлінням самоврядного контролю за використанням та охороною земель Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради 09.06.2021 року проведено обстеження зазначеної земельної ділянки, за результатами якого складено акт обстеження земельної ділянки №21-0018-08. У вказаному акті встановлено, що на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 розташовано одноповерхову капітальну будівлю гаражу. Вищевказаній гараж підключено до електричних мереж. На момент обстеження власники гаражу були відсутні. Зазначена земельна ділянка рішенням Одеської міської ради у власність або користування не надавалась. Таким чином, земельна ділянка орієнтовною площею 24 кв.м використовується без правовстановлюючих документів.
З листа Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 07.07.2021 року № 501/112-21, вбачається, що згідно з Книгами реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, других примірників державних актів та договорів оренди землі станом на 31.12.2012 року у Відділі відсутня інформація щодо реєстрації права власності (користування) на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .
Листом від 14.12.2022 року № 2807/03.01-07 Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради повідомило, що в матеріалах інвентаризаційної справи, наявних в КП «БТІ» ОМР, інвентаризаційну та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна, розташованого за АДРЕСА_1 , не зареєстровано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЗК України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст є комунальною власністю.
Згідно з ч. 2 ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Власник земельної ділянки, відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою ст. 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Згідно зі ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Згідно з ч. 1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Листом від 16.04.2021 року КРА ОМР повідомлено, що 23.03.2021 року здійснено комісійне обстеження земельної ділянки, що розташована між житловими будинками АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , на якій розташовано гараж.
Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради повідомлено, що в Реєстрі будівельної діяльності відсутня інформація щодо одержання права на виконання будівельних робіт; під час проведення обстеження будівельні роботи не виконуються.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

З листа Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради від 20.08.2021 року вбачається, що містобудівні умови та обмеження для проектування об`єктів будівництва на земельній ділянці за адресою:   АДРЕСА_1 , не зареєстровані; в журналі реєстрації дозволів інспекції ДАБК м. Одеси, дозвіл на виконання будівельних робіт щодо розміщення гаража за вищевказаною адресою, не значиться.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Відсутність проектної документації є істотним порушенням ст. ст. 9, 27 Закону України «Про архітектурну діяльність», ст.ст. 26, 31 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності», ДБН А.2.2-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво», ДБН А.2.1-1-2014 «Інженерні вишукування для будівництва».

Самочинне будівництво будівель за адресою: АДРЕСА_1 здійснено з порушенням приписів законодавства, будівельних норм і правил.

Скаржник вказав, що 01.01.1994 року завідуючою дитячим садком № 286 ОСОБА_5 за узгодженням з завідуючою Київським районним відділом освіти Ярославцевою було укладено з ОСОБА_2 договір оренди нежитлового приміщення за територією дитячого саду № 286 площею 29 кв.м, терміном 49 років починаючи з 01.01.1994 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно а їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що перелік документів, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Підставою для прийняття державним реєстратором Макаркіним А.К. рішення про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на гараж за адресою: АДРЕСА_1 , став технічний паспорт, виданий 05.09.2018 року TOB «АН ЕКСПЕРТ», серія та номер: б/н., при цьому площа гаража складає 40,5 м?, в той час як в договорі оренди від 01.01.1994 року – 29 м?, при цьому жодних інших посилань на будь-які договори чи інші правовстановлюючі документи вказане рішення не містить.

Технічний паспорт не є правовстановлюючим документом, що посвідчує виникнення права власності на об`єкт нерухомого майна та не може бути єдиною підставою для реєстрації права власності на самочинно збудований об`єкт, не входить до переліку документів, визначених законодавством, на підставі яких має проводитись реєстрація права власності на об`єкт нерухомості з відкриттям розділу.

Тобто, спірна земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , використовується відповідачем за відсутності правовстановлюючих документів.

Згідно з п. 1.1 Положення по Адресний реєстр міста Одеси, затвердженого рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.07.2009 року №809, адресний реєстр міста Одеси – це електронна база даних, яка містить відомості про адреси об`єктів нерухомого майна, розташованих на території міста Одеси.
Відповідно до п. 4.4. даного Положення єдиним документом, який підтверджував присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна у м. Одесі на момент проведення згаданої державної реєстрації (крім земельних ділянок), було відповідне розпорядження районної адміністрації Одеської міської ради, яке видавалось на підставі довідки з Адресного реєстру м. Одеси про резервування адреси відповідного нерухомого майна.

Отже, ОСОБА_2 для проведення державної реєстрації не надано відповідне розпорядження районної адміністрації Одеської міської ради про присвоєння вищевказаної адреси.

Відповідно ч. 4 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.35 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» після набуття права на земельну ділянку та відповідно до її цільового призначення замовник може виконувати підготовчі роботи, визначені будівельними нормами і правилами, з повідомленням органу державного архітектурно-будівельного контролю. Виконання підготовчих робіт може здійснюватися на підставі повідомлення про початок виконання будівельних робіт чи дозволу на виконання будівельних робіт.
Виконання підготовчих робіт без подання повідомлення про початок виконання підготовчих робіт, повідомлення про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт забороняється.

Таким чином, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку, при цьому, ОСОБА_2 цього зроблено не було.

Щодо дотримання принципів правомірного втручання у право мирного володіння.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: перша - виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; друга - викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; третя - закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Таким чином, звертаючи увагу на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, колегія суддів констатує, що заволодіння приватними особами земельними ділянками колективної форми власності всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами захисту інтересу територіальної громади на розпорядження своїм майном - земельною ділянкою.
За таких, обставин, у спірних правовідносинах загальний інтерес територіальної громади у контролі за використанням спірної земельної ділянки переважає приватний інтерес ОСОБА_2 у збереженні права на земельну ділянку.
Витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_2 не порушує принципу пропорційності втручання у право мирного володіння майном.

Так, доводи апеляційної скарги про розгляд справи за правилами адміністративного судочинства, колегією суддів, не приймається, оскільки позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав як власник на земельну ділянку, у зв`язку з будівництвом об`єкта нерухомого майна та, як наслідок, самовільним зайняттям земельної ділянки.
Посилання апелянта на правовий висновок Верховного Суду у справі № 21-3197а16, не приймається колегією суддів, оскільки висновок Верховного Суду у вказаній справі не є подібним до цієї справи.
Довід апеляційної скарги про пропуску строку позовної давності, колегія суддів, відхиляє, оскільки вимога про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення за своєю правовою природою є негаторним позовом, у відповідності до приписів чинного законодавства, позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується та може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує саме правопорушення.

Відтак, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення вказаного питання.

Таким чином, суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Селюков Павло В`ячеславович, залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Одеса від 28 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.
Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 06.02.2026 року.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький