Номер провадження: 22-ц/813/3477/26 
Справа № 522/16101/21
Головуючий у першій інстанції Федчишена Т. Ю.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.
за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» про визнання дій щодо нарахування суми заборгованості неправомірними, зобов`язання здійснити перерахунок, скасування акта та визнання нікчемним акта обстеження, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Федчишеної Т. Ю. 14 квітня 2025 року у м. Одеса, -
встановила:

У серпні 2021 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» про визнання дій щодо нарахування суми заборгованості неправомірними, зобов`язання здійснити перерахунок, скасування акта та визнання нікчемним акта обстеження.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що 03.06.2010 року було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 та укладено договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення № 33091 за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач, на власний розсуд, збільшив кількість осіб, що мешкають в будинку, стверджуючи, що будинок здається в оренду, хоча жодного підтвердження цього до суду не надав. Також відповідач на власний розсуд складав акти, про які позивачу не відомо та не відомо на підставі чого вони складені, на свій власний розсуд зробив перерахунок.
27.07.2018 року технічною комісією ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» прийнято рішення про встановлення вузлу обліку води, який позивач придбав та встановив за власні кошти, а представник відповідача опломбував та прийняв на баланс, відповідно до технічної документації.
У наступному, відповідач на свій власний розсуд зробив заміну особового рахунку для приховування розрахунків за водопостачання, оскільки позивач постійно переплачував кошти в більшому розмірі.
ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача для надання інформації щодо розрахунку коштів за водопостачання, проте йому постійно відмовляли та не надавали письмових відповідей.
15.07.2021 року відповідач на запит депутата надав відповідь, в якій зазначив, що плата за надані послуги за відсутності засобів обліку води проводиться по встановлених нормах споживання з розрахунку на одну особу 150 літрів на добу, посилаючись на акт № 1935 від 19.07.2018 року, при цьому не надав жодного доказу який би підтверджував кількість осіб, що проживають та яким чином здійснено розрахунок використаної води.
На підставі наведеного, ОСОБА_1 просив визнати неправомірними дії ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» щодо нарахування йому (особовий рахунок № НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 ) заборгованості; зобов`язати ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» здійснити перерахунок суми заборгованості; скасувати акт № 1935 ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» від 19.07.2018 року та визнати нікчемним акт обстеження ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» про відсутність лічильника водопостачання від 08.10.2019 року.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.04.2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не було всебічно та ретельно розглянуто докази, на які позивач посилався як на підставу своїх позовних вимог.
Сторони про розгляд справи на 20.01.2026 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились ОСОБА_1 та його представник. 
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Принцип диспозитивності цивільного судочинства, закріплений у ст. 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як правило, особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Імперативними нормами цивільного законодавства, а саме ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із положеннями ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права (п. 1), припинення дії, що порушує право (п. 3), відновлення становища, яке існувало до порушення права (п. 4), примусове виконання обов`язку в натурі (п. 5) та інші способи захисту.
Поряд з цим, згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосудця, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно із приписами ч. 1 ст. 19 ЦПК України, до компетенції суду під час розгляду цивільної справи віднесено захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод та інтересів, що виникають з цивільних , житлових та інших правовідносин.
Виходячи з аналізу вищенаведених норм чинного законодавства, можна дійти висновку, що обов`язковими умовами припинення дії, яка порушує право, є наявність у позивача певного суб`єктивного права (охоронюваного інтересу) - об`єкту судового захисту, прав та охоронюваних законом інтересів фізичної особи - позивача у справі, та належність обраного способу судового захисту. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у суду немає правових підстав для задоволення позову.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення свого порушеного права і припинення дій, які порушують це право саме в теперішній момент.
Отже, реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, ст. 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача е підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
При цьому, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, здійснивши при цьому оцінку позовних вимог.
Оцінка позовних вимог за критерієм обґрунтованості пов`язана із доведеністю позовних вимог.
При цьому необхідно зазначити, що обставину дійсного (реального) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач. Порушення прав позивача має існувати на момент розгляду спору в суді.
За таких обставин, приймаючи до уваги зміст наведених норм діючого законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 77 ЦПК України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.
Поряд з цим, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Отже, за принципом змагальності кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, на позивача, поряд із обов`язком довести факт порушення свого суб`єктивного права відповідачем, також покладено обов`язок довести підставу позову, а саме: обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги і з якими закон пов`язує настання певних правових наслідків, тобто можливість задоволення позову.
Із цих положень випливає необхідність доведення для задоволення позову таких фактів: наявність обставин, з якими закон пов`язує настання певних правових наслідків для позивача (тобто доведення заявленої підстави позову) та факт порушення його суб`єктивного права відповідачем. Недоведеність цих фактів є підставою для відмови в позові за недоведеністю (необґрунтованістю) позовних вимог.
Відповідно, як вбачається зі змісту ст. ст. 4, 5, 12, 13, 265 ЦПК України, ст. ст. 14,15 ЦК України, єдиною законною підставою для винесення рішення про задоволення позову є встановлення судом факту порушення, невизнання, оспорювання певного права чи законного інтересу позивача; єдиною підставою примусу чи покладення на відповідача певного зобов`язання чи обмеження є встановлення факту порушення прав позивача відповідачем.
При цьому, закон не передбачає такий спосіб захисту права, яке не порушене і не оспорене на даний час.
Як вбачається з матеріалів справи, 19.07.2018 року представниками Інспекції з контролю за водокористуванням і підключенням абонентів управління «Водозбут» ТОВ «Інфокс» філії «Інфоксводоканал» у присутності ОСОБА_1 було складено акт № 1935 про те, що за адресою: АДРЕСА_1 (особовий рахунок № НОМЕР_1 ), на підставі наряда-допуску № 298 від 19.07.2018 року проведено обстеження системи водопостачання приватного будинку. В результаті обстеження встановлено, що водопостачання здійснюється у повному обсязі. На території ділянки розташований двоповерховий будинок. На воротах є оголошення про здачу кімнат в оренду. Візуально будинок вміщує 20 ліжко-місць. За послуги водокористування здійснюється оплата за одну особу. Водовідведення - вигрібна яма. Провести детальне обстеження з перерахунком практичної кількості ліжко-місць та сантехнічних приборів абонент ОСОБА_1 не допустив. Також у вказаному акті повідомлено, що для вирішення питання про подальше водокористування ОСОБА_1 необхідно звернутися до управління «Водозбут» протягом п`яти робочих днів. Крім того, попереджено ОСОБА_1 , що в разі продовження нераціонального водокористування до споживача будуть застосовані заходи, передбачені чинним законодавством (до обмеження надання послуги).
З акту № 60030883 від 08.10.2019 року, складеного представниками філії «Інфоксводоканал» вбачається, що представниками було проведено обстеження будинку ОСОБА_1 та встановлено, що водопостачання здійснюється, прилад обліку відсутній.
Згідно п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 5 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.
Надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення регулюються Правилами надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, що затверджені Постановою КМУ № 690 від 05.07.2019 року.
Згідно п. 5 Правил № 690, послуги надаються споживачу згідно з умовами типового договору про надання послуг, що укладається з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - договір), та вимогами цих Правил.
Згідно з п. 14 Правил № 690, послуги надаються споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання послуги відповідно до ст. 13 і 14 Закону №2189-VIII.
У постанові Верховного Суду від 16.06.2020 року у справі № 280/1356/16-ц (провадження № 61-18231св18) зазначено, що у випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин належними і допустимими доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.
Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 посилався, зокрема, на неправомірність дій ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» щодо нарахування йому заборгованості за водопостачання та просив зобов`язати відповідача здійснити перерахунок заборгованості.
При цьому, як правильно зазначено судом першої інстанції, позивач, всупереч положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надав жодних доказів на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог. Також позивачем не доведено існування заборгованості, не надано доказів її розміру та не зазначено, за який саме період підлягає здійсненню такий перерахунок.
Не зважаючи на те, що судом першої інстанції здійснений детальний перелік відсутніх доказів на обґрунтування заявлених позовних вимог, у апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 формально посилається на те, що судом першої інстанції не було всебічно та ретельно розглянуто докази, на які позивач посилався як на підставу своїх позовних вимог, не надавши жодного із перелічених вище доказів, зокрема, щодо існування оскаржуваної заборгованості, її розміру, періоду виникнення заборгованості, тощо.
Крім того, з листа ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» від 15.07.2021 року № Е-174ж вбачається, що Філія здійснює свою діяльність з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення на підставі ліцензії до відповідно до Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з централізованого водопостачання та водовідведення, затверджених Постановою НКРЕКП від 22.03.2017 року № 307. Інженерні мережі водопостачання, до яких підключений об`єкт ОСОБА_1 , не входять до складу орендованого ТОВ «Інфокс» майна, тобто не перебувають у нього на балансі, тому Філією не експлуатуються та не обслуговуються. У зв`язку із внесенням змін до Ліцензійних умов, Філія з 01.08.2021 року розриває договірні відносини. Таким чином, для подальшого впорядкування надання послуг, ОСОБА_1 необхідно було звертатися до підприємства, яке має ліцензію на провадження господарської діяльності з централізованого водопостачання та водовідведення на ліцензійній території Фонтанської сільської ради, яким є КП «Надія».
Однак, позивачем КП «Надія» до участі у справі не залучалось.
На підставі наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вимоги ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій відповідача щодо нарахування йому заборгованості за водопостачання та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заборгованості задоволенню не підлягають у зв`язку із їх недоведеністю.
Щодо вимог позивач про скасування акта відповідача № від 19.07.2018 року та визнання нікчемним акта обстеження ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал»
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).
Однак, суд дійшов вірного висновку, що спірні акти не є правочинами у розумінні ст. 202 ЦК України, оскільки їх підписання не створює, не змінює та не припиняє прав та обов`язків у сторін, а лише засвідчує певні обставини, фіксує наявність/відсутність певних порушень.
Відповідно, до цього акта не можуть застосовуватися положення ст. ст. 203 та 215 ЦК України, які визначають підстави недійсності правочину.
У даній справі ОСОБА_1 просив визнати нікчемним акт обстеження приміщення від 08.10.2019 року, складений відповідачем, яким зафіксовано відсутність лічильника водопостачання, та скасувати акт відповідача від 19.07.2018 року, яким виявлено факт необлікованого, нераціонального водокористування.
Такі вимоги за своєю правовою природою є вимогами про встановлення певних обставин та надання їм правової оцінки на предмет правомірності висновків відповідача.
Колегія суддів погоджується із доводами суду, що такий спосіб не є належним способом захисту права та охоронюваного законом інтересу та не призведе до поновлення порушених, на думку позивача, прав.
Доводи позивача про протиправність висновків відповідача у спірних актах можуть бути предметом перевірки під час вирішення судом спору щодо заборгованості, однак не можуть виступати самостійним предметом оскарження, зважаючи на те, що це не призведе до ефективного захисту порушеного, на думку позивача, права.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягали у зв`язку із необґрунтованістю та недоведеністю.
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення.
При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.04.2025 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 29 січня 2026 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе