Номер провадження: 22-ц/813/3482/26 
Справа № 523/21243/23
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22.01.2026 року          м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),
судді Коновалова В.А., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря Булацевської Я.В.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
представник позивача - ОСОБА_2 
відповідач - ОСОБА_3 
представник відповідача – ОСОБА_4 
треті особи – приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Алєксєєва Олена Олександрівна, ОСОБА_5 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Сторожука Дмитра Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 09 червня 2025 року, ухвалену у складі судді Кисельова В.К., у приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_3 , треті особи – приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Алєксєєва Олена Олександрівна, ОСОБА_5 про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,-

установив:

Короткий зміст позовних вимог.
ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 , треті особи – приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Алєксєєва Олена Олександрівна, ОСОБА_5 про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. В позовних вимогах ОСОБА_1 просить встановити факт її спільного проживання разом з чоловіком ОСОБА_6 за адресом АДРЕСА_1 , а також визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яке було видане 25 листопада 2023 року ОСОБА_3 , приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Алєксєєвою О.О.
В обґрунтування своїх позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що багато років проживала разом з ОСОБА_6 однією сім`єю, як чоловік та дружина. Шлюб між ними був зареєстрований 14 вересня 2022 року, актовий запис №2138, в Малиновському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції, де їм було видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .
Її чоловік ОСОБА_6 до створення з нею сім`ї, проживав і був зареєстрований за адресом: АДРЕСА_2 .
Після створення своєї сім`ї вони стали постійно проживати за її зареєстрованим місцем проживання в будинку АДРЕСА_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік ОСОБА_6 , помер. Після смерті чоловіка відкрилася спадщина на належні йому на праві власності 13/30 частини будинку АДРЕСА_4 , яка належала чоловікові на підставі Свідоцтва про право на спадщину, видане Четвертою одеською державною нотаріальною конторою 20 березня 2007 року, а також земельна ділянка, площею 0,0899 га, розташована за тим же адресом, що належала йому на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №786419 від 31 січня 2008 року.
Ще при житті, її чоловік ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на випадок своєї смерті, нотаріально оформив заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповів їй, своїй дружині ОСОБА_1 .. Поховавши чоловіка, вважає, що проживаючи з чоловіком разом на день його смерті, вона фактично прийняла спадкове майно в своє користування та володіння. Через деякий час після смерті чоловіка, вона звернулася до нотаріуса з метою отримати документи на спадкове майно. В нотаріальній конторі їй стало відомо, що за заявою сина її чоловіка, ОСОБА_3 , 14 березня 2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Алєксєєвою О.О., була заведена спадкова справа 14/2023 щодо спадкового майна її чоловіка. Вона подала приватному нотаріусу письмову заяву про прийняття спадщини і видачу їй документів на право на спадщину чоловіка за заповітом.
Однак, 28 липня 2023 року приватним нотаріусом Алєксєєвою О.О., їй була надана письмова відповідь за № 323/01-26 про те, що вона пропустила шестимісячний строк звернення да нотаріальної контори про прийняття спадщини і рекомендовано було звернутися до суду із заявою про продовження строку на подачу заяви про прийняття спадщини.
Вона зверталася до Суворовського районного суду м. Одеси із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Але ухвалою суду від 22 листопада 2023 року по цивільній справі №523/16845/23 провадження по справі було закрито, оскільки із поданої нею заяви вбачався спір про право і судом було рекомендовано звертатися до суду в порядку позовного провадження. Позивачці згодом стало відомо, що 25 листопада 2023 року приватний нотаріус Алєксєєва О.О. видала на ім`я відповідача ОСОБА_3 Свідоцтво про право на спадщину за законом на майно її чоловіка, яке останній заповідав їй.
Видане приватним нотаріусом Алєксєєвою О.О. свідоцтво про право на спадщину за законом просить визнати недійсним, оскільки на її думку нотаріус видала його передчасно, знаючи, що у спадкоємця була дружина, якій він заповів своє майно нотаріально посвідченим заповітом і яке вона фактично прийняла.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Пересипського районного суду м. Одеси від 09 червня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що факт проживання ОСОБА_6 на день його смерті з дружиною ОСОБА_1 в будинку АДРЕСА_3 встановлений безперечно.
Після смерті свого чоловіка, з яким ОСОБА_1 знаходилася в зареєстрованому шлюбі, проживала однією сім`єю, в тому числі і на день смерті, вона фактично прийняла в своє володіння та користування спадкове майно, яке належало її чоловікові на праві власності.
Суд вказує, що видача свідоцтва було передчасним, без врахування прав та законних інтересів позивачки ОСОБА_1 .. Окрім того, нотаріусу було відомо про наявність спору щодо спадкового майна, що підтверджується матеріалами спадкової справи.
Тому, свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 01 грудня 2023 року приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Алєксєєвою О.О. на ім`я ОСОБА_3 , слід визнати недійсним.
Доводи апеляційної скарги.
Не погодившись із вказаним рішенням суду адвокат Сторожук Д.І. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 09 червня 2025 року та винести нове рішення, яким відмовити в повному обсязі в позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не встановлено того факту, чи є взагалі спадкоємцем позивач, а якщо є до якої черги відноситься. Також судом не встановлено того факту до якої черги спадкоємців відноситься відповідач. Зазначені дії суду є неприпустимим з огляду діючого законодавства України.
В матеріалах справи наявний заповіт від 14.09.2022р., в котрому ОСОБА_6 заповідає все належне йому майно позивачу. При цьому судом не взято до уваги того факту, що позивачем було пропущено строк прийняття спадщини передбачений ст. 1270 ЦК України, що підтверджується листом приватного нотаріуса Алексєєвої О.О. від 28.07.2023р. № 323/01-16, який наявний в матеріалах справи.
Вказує, що судом проігноровані наступні факти, а саме, що позивач з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернувся не в строк встановлений ст. 1270 ЦК України, з позовною заявою про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, під час розгляду якої суд повинен був встановити поважність пропуску зазначеного строку, також не звертався. Отже судом проігноровано, що позивач обрав не належний спосіб захисту.
При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, з підстав не надання доказів спільного проживання з спадкодавцем, а відмовлено у зв`язку з пропущенням строку.
Також судом першої інстанції не встановлено, а позивачем не зазначено, які самі права та інтереси були порушені. Адже в позивача був наявний заповіт, в строк визначений ст. 1270 ЦК України останній не звернувся з заявою про відкриття спадщини, нормами ч. 3 ст. 1272 ЦК України не скористався. Про смерть спадкодавця був обізнаний.
Таким чином на підставі вищевикладених фактів вбачається, що обраний спосіб захисту прав і інтересів повинен бути саме стосовно визнання права власності та встановлення юридичного факту, а не той з яким звернувся до суду позивач.
Також судом не взято до уваги лист нотаріуса від 25.08.2023 року за № 370/02-14, де нотаріусом на підставі заяви ОСОБА_1 від 23.08.2023 було зупинено вчинення нотаріальних дії строком на 1 місяць до 23.09.2023р. та зазначено: «До спливу цього строку Вам необхідно надати повідомлення про надходження позовної заяви до суду за встановленням додаткового строку для прийняття спадщину».
Як вбачається з ЄДРСР та матеріалів справи, то позивач зазначених дій, про які неодноразово наголошувала нотаріус не виконала в встановлений строк. Та взагалі звернулася до суду з іншими позовними вимогами.
Отже в нотаріуса були всі правові підстави видати свідоцтво про право на спадщину відповідачу.
Також скаржник звертає увагу на довідку від 16.02.2024р. за № 19 виданою ОСОН КМ «Балтський» в якій зазначено, що ОСОБА_6 , 1947р.н. проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ( АДРЕСА_6 з 08.09.2004 до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Щодо явки сторін.
Представники та сторона зявились та надали суду свої пояснення.
Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника та сторони, оцінивши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Колегією суддів встановлено та матеріалами справ підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 фактично, постійно проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу більше 25 (двадцяти п`яти) років в будинку АДРЕСА_3 , що на праві власності належав ОСОБА_1 , де і зареєстроване її місце проживання. Вони мали спільний побут та вели спільне господарство.
Зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_6 був будинок АДРЕСА_4 , в якому 13/30 частини належали йому на праві власності в порядку спадкування, виданого Четвертою одеською державною нотаріальною конторою Одеського нотаріального округу 20 березня 2007 року та земельна ділянка, площею 0,0899 га., в якому ОСОБА_6 після створення сім`ї з ОСОБА_1 , фактично не проживав, підтримуючи його в належному стані та утримуючи різну живність (голуби, тощо). Вказаний житловий будинок розташований поруч з будинком ОСОБА_1 (біля 50 метрів однин від одного).
14 вересня 2022 року шлюбні відносини між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 були зареєстровані актовим записом №2138 Малиновського відділу ДРАЦС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про що було видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. №9).
Останні роки, ОСОБА_6 хворів, був особою з інвалідністю 1-ї групи «Б» і йому було важко пересуватися самостійно без сторонньої допомоги. Тому, в період з 16 червня по 03 грудня 2022 року, він знаходився на лікуванні в Патронажній службі «Турбота про близьких», розташована у м. Одесі по 2-му провулку Амундсена 3/10, де йому надавали медичну поліативну допомогу і де його регулярно відвідувала дружина ОСОБА_1 , яка і здійснювала своєчасну оплату його знаходження та лікування в зазначеному закладі, що підтверджується довідкою від 06 березня 2024 року директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Патронажна служба «Турбота про близьких», ОСОБА_8 (а.с. 81).
Знаходячись на лікуванні у вказаній установі, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на випадок своєї смерті зробив розпорядження, яким заповідав все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, своїй дружині ОСОБА_1 , що підтверджується заповітом, зареєстрованим у реєстрі за №524, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Каралкіною Ю.Г. (а.с.№10).
ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 помер, про що був зроблений актовий запис про смерть за №11806 у відділі ДРАЦС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції 05 грудня 2022 року. Свідоцтво серії НОМЕР_2 (а.с. №8).
06 грудня 2022 року, на підставі договору - замовлення на організацію проведення поховання, укладеного між фізичною особою підприємцем та ОСОБА_1 , яка повністю оплатила усі послуги поховання чоловіка, його було поховано (креміровано) (а.с. №№20-23).
Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме 13/30 частини будинку АДРЕСА_4 , які належали спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину, реєстровий номер 3-669 від 20 березня 2007 року, видане Четвертою державною одеською нотаріальною конторою (а.с. №12) та на земельну ділянку, площею 0,0899 га. за тим самим адресом, кадастровий номер 5110137600:39:004:0002, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку від 31 січня 2008 року, виданого управлінням земельних ресурсів у м. Одесі (а.с. №13).
14 березня 2023 року, син ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , звернувся до приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу Алєксєєвої О.О. з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, зазначивши, що крім нього, як спадкоємця також спадкоємцем першої черги є дочка спадкодавця, а його сестра, ОСОБА_5 . В цей же день, нотаріусом була відкрита спадкова справа №14/2023 (а.с. №232).
Дізнавшись про відкриття спадкової справи щодо майна її чоловіка, ОСОБА_1 28 липня 2023 року звернулася до приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу Алєкєєвої О.О. з письмовою заявою про фактичне прийняття спадщини за заповітом після смерті чоловіка ОСОБА_6 (л.с. №254). Однак у оформлені спадкових прав, ОСОБА_1 було відмовлено та повідомлено листом №323/01-16 від 28 липня 2023 року про те, що згідно ст. 1270 ЦК України, вона пропустила строк на прийняття спадщини та запропонували їй згідно ст. 1272 ЦК України, звернутися до суду із заявою про визначення додаткового строку, достатнього для прийняття спадщини.
При цьому, знаючи про наявність нотаріально посвідченого заповіту ОСОБА_6 на користь своєї дружини ОСОБА_1 , який не був скасований чи змінений, нотаріус обмежившись встановленням реєстраційного місця проживання спадкодавця на день його смерті, прийняла рішення про відмову в оформлені спадкових прав позивачки, як дружини спадкодавця, з яким вона проживала в тому числі і на день смерті, та 25 листопада 2023 року видала Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька, ОСОБА_3 , відповідачу по даній справі.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що факт проживання ОСОБА_6 на день його смерті з дружиною ОСОБА_1 в будинку АДРЕСА_3 встановлений безперечно та з тим, що видача свідоцтва було передчасним, без врахування прав та законних інтересів позивачки ОСОБА_1 ..
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У силу частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно з п.п. 4.10. п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена.
Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. У такому випадку вказані обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Згідно роз`яснень, викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові ВС від 12.04.2022 у справі № 175/2730/20.
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).
Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (частина 1 статті 29 ЦК України).
Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04.11.2024 у справі №504/3606/14).
Місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини (стаття 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» в редакції станом на день смерті Спадкодавця, далі за текстом - Закон).
Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження (стаття 2 Закону).
Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. Фізична особа незалежно від наявності зареєстрованого місця проживання (місця реєстрації) має можливість на здійснення своїх прав та інтересів (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04.11.2024 у справі №504/3606/14).
Той факт, що позивачка постійно проживала разом із своїм чоловіком на час відкриття спадщини після його смерті підтверджується, зокрема, показаннями свідків ОСОБА_9 ; ОСОБА_10 ; ОСОБА_11 ; ОСОБА_12 ; ОСОБА_13 ; ОСОБА_14 ; ОСОБА_15 ; ОСОБА_16 ; ОСОБА_17 , які допитані в судовому засіданні під присягою в суді першої інстанції та недовіряти показанням яких, у суду немає підстав.
Окрім того, даний факт також підтверджується письмовими актами свідків, підписи яких засвідчені керівником органу організації населення КМ «Балтський» (а.с. №17-19), фотокартками про спільне життя ОСОБА_1 і ОСОБА_6 , які приєднані до справи (а.с.№№78-80), листом №121 від 30 травня 2024 року директора ТОВ «Смартлаб» Сохань С.Є., з якого видно, що ОСОБА_6 проживав за адресом АДРЕСА_7 , де у нього 09 листопада 2021 року було проведено забір біоматеріалу для лабораторного дослідження (а.с. №226), довідками сімейного лікаря амбулаторії №9 КПП «ЦПМСД» №18 Одеської міської ради Зеленчука В.Д. від 04 вересня 2023 року та сімейної лікарки ОСОБА_18 від 05 вересня 2023 року, з яких видно, що протягом останніх років і на момент смерті ОСОБА_6 , 1947 року народження, з яким у них були підписані декларації про вибір лікаря з надання первинної медичної допомоги, проживав за фактичним адресом АДРЕСА_1 (а.с. №№24, 25)..
На переконання колегії суддів усе вище наведене доводить факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із своїм чоловіка на час відкриття спадщини після його смерті. 
Доводи апеляційної скарги, в частині того, що належним способом захисту в даній справі є звернення з позовною заявою про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, не є обґрунтованими зважаючи на наступне. 
В постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року (справа №205/7626/21, провадження №61-8689св22) наголошується, що закон розрізняє факти, які свідчать про прийняття спадщини особою, яка на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, та особою, яка на час відкриття спадщини не проживала (постійно не проживала) зі спадкодавцем; подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину і на час її відкриття не проживав постійно зі спадкодавцем; тож пропустити строк для прийняття спадщини може лише той спадкоємець, який на час відкриття спадщини постійно не проживав зі спадкодавцем; якщо ж спадкоємець на час відкриття спадщини проживав разом із спадкодавцем, тобто прийняв спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК, проте не може підтвердити цей факт нотаріусу, належним способом захисту прав спадкоємця в цьому разі є звернення до суду із заявою про встановлення факту проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що реєстрація місця проживання позивачки не збігається з реєстрацією місця проживання спадкодавця, що відповідно є доказом того, що вона не проживала зі спадкодавцем, не заслуговують на увагу, оскільки відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені ч. 3 ст. 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом (постанова ВС від 10.01.2019 у справі № 484/747/17).
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість рішення в частині доведеності факт проживання ОСОБА_6 на день його смерті з дружиною ОСОБА_1 в будинку АДРЕСА_3 .
Частиною 1 ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шести місяців з дня відкриття спадщини), він не заявив про відмову від неї.
Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не місять відмови ОСОБА_1 від спадщини.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).
Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.
Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Згідно роз`яснень даних у п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.
Як вбачається з матеріалів справи, після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на належні йому на праві власності 13/30 частини будинку АДРЕСА_4 , яка належала йому на підставі Свідоцтва про право на спадщину, видане Четвертою одеською державною нотаріальною конторою 20 березня 2007 року, а також земельна ділянка, площею 0,0899 га, розташована за тим же адресом, що належала йому на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №786419 від 31 січня 2008 року.
Водночас, 01 грудня 2023р. приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Алєксєєвою О.О. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, у реєстрі за №14/2023, відповідно до якого спадкоємцем майна ОСОБА_6 , 1947 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є його син ОСОБА_3 ..
Проте, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, нотаріус до спадкоємства позивачку не закликав. Суд акцентує увагу, що заповіт в судовому порядку недійсним не визнавався. 
Таким чином, видача свідоцтва про право на спадщину за законом є протиправною, оскільки це порушує права позивачки, як спадкоємиці майна після смерті чоловіка.
Відповідно суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що видача свідоцтва було передчасним, без врахування прав та законних інтересів позивачки ОСОБА_1 ..
Тому, свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 01 грудня 2023 року приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Алєксєєвою О.О. на ім`я ОСОБА_3 , слід визнати недійсним (постанова КЦС ВС від 11 вересня 2024 року у справі № 363/2488/22).
Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України - якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ст. 1301 ЦК України – свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в Постанові від 20 березня 2025 року у справі №522/11093/23, провадження №61-344св25 зробив такий правовий висновок: «Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, тощо. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, але не отримав свідоцтво про право на спадщину, не має можливості розпоряджатися таким майном, оскільки у нього немає правовстановлюючого документа на спадкування нерухомого майна. Свідоцтво про право на спадщину – це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачою свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових справ. Видача свідоцтва про право на спадщину (на все спадкове майно) одному із спадкоємців унеможливлює завершення оформлення своїх спадкових прав іншим із спадкоємців».
Дослідивши матеріали справи та наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, взявши до уваги позицію учасників судового розгляду справи викладену у процесуальних документах, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вирішуючи позов у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, судова колегія приходить до висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.
Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Сторожук Дмитра Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 09 червня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя        В.В. Кострицький

Судді         В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко