Харківський окружний адміністративний суд 	
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2026 р. № 520/33761/25
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитра Волошина, розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії
У С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 10.12.2025 № 204850022408 про відмову в перерахунку ОСОБА_1 пенсії за віком, призначеної з 30.11.2025;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 30.11.2025 (із дня призначення пенсії) із зарахуванням до страхового стажу в подвійному розмірі періоду роботи в Харківській обласній психіатричній лікарні (теперішня назва - КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3» Харківської обласної ради) з 12.09.1989 по 06.12.2022 у відповідності до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області прийнято протиправне рішення від 10.12.2025 № 204850022408 про відмову їй в перерахунку пенсії за віком, призначеної з 30.11.2025. Позивач вважає, що має право на перерахунок її пенсії з 30.11.2025 (із дня призначення пенсії) із зарахуванням до страхового стажу в подвійному розмірі періоду роботи в Харківській обласній психіатричній лікарні (теперішня назва - КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3» Харківської обласної ради) з 12.09.1989 по 06.12.2022 у відповідності до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Зазначене стало підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом. 
Ухвалою від 02.01.2026 відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України, та запропоновано відповідачу надати відзив на позов. Запропонувати третій особі подати до суду письмові пояснення. Витребувано в Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області заяву разом із усіма доданими до неї документами, на підставі якої було прийнято оскаржуване рішення. 
Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження доставлена представнику позивача, відповідачу та третім особам до їх електронних кабінетів через систему "Електронний суд", що підтверджується довідками про доставку до електронного кабінету ЄСІТС.
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого виклав свої заперечення проти позову, зазначивши про правомірність оскаржуваного в даній справі рішення, яким відмовлено позивачу в перерахунку пенсії із зарахуванням до страхового стажу в подвійному розмірі періоду роботи в Харківській обласній психіатричній лікарні (теперішня назва - КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3» Харківської обласної ради) з 12.09.1989 по 06.12.2022 у відповідності до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки надана довідка видана не на підставі первинних документів та відсутні відомості перебування/неперебування у відпустках без збереження заробітної плати. Також, відповідач зазначив, що він був уповноважений на розгляд конкретної заяви позивача від 03.12.2025, проте територіальний орган Пенсійного фонду України уповноважений по розгляду питання щодо призначення пенсії в даному випадку може бути визначено лише Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області. Просить відмовити в задоволенні позову.
Третя особа письмові пояснення до суду не подала. 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України), суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, судом установлено таке.
Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та отримує пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 зі зниженням пенсійного віку, яка призначена з 30.11.2025 відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV.
Позивач 03.12.2025 звернулася до територіального органу пенсійного фонду з заявою (№ 5428 від 03.12.2025) щодо перерахунку пенсії шляхом допризначення у зв`язку з наданням додаткових документів - зарахування стажу згідно статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (в подвійному розмірі).
Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області розглянуло заяву позивача за принципом екстериторіальності та прийняло рішення від 10.12.2025 №204850022408 про відмову позивачу в перерахунку пенсії за заявою № 5428 від 03.12.2025, оскільки надана довідка видана не на підставі первинних документів та відсутні відомості перебування/неперебування у відпустках без збереження заробітної плати. (а.с. 23) 
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.
За змістом ч. 1 ст. 92 Конституції України, права і свободи людини та громадянина, гарантії цих прав та свобод, основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Так, правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються положеннями Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. №1788-ХІІ та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі за текстом - Закон № 1058-IV).
У відповідності до ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Частиною 2 ст. 24 цього Закону визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
За ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, окрім випадків, передбачених цим Законом.
Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 01.01.2004 застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.
До набрання чинності Законом №1058-IV умови обчислення стажу роботи, в тому числі для призначення пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років, визначав Закон №1788-ХІІ.
Суд зазначає, що за ст. 60 Закону №1788-ХІІ робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або ж хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних та реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Прикінцевими положеннями Закону №1058-IV передбачено, що до запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах за Списками №1 і 2, а також за вислугу років, здійснюється за названим Законом у разі досягнення пенсійного віку та за наявності трудового стажу, передбаченого Законом №1788-ХІІ.
Так, з наявного в матеріалах справи розрахунку стажу позивача, наданого відповідачем, вбачається, що страховий стаж позивача складає 33 роки 6 місяців 20 днів та страховий стаж зарахований в одинарному розмірі.
Судом встановлено, що відповідач фактично не заперечує наявність у позивача стажу роботи за спірний період з 12.09.1989 по 06.12.2022 (на займаних посадах), втім заперечує відносно його подвійного зарахування, посилаючись на відсутність уточнюючої довідки про знаходження у відпустках без збереження заробітної плати.
З цього приводу, суд зазначає, згідно з ст. 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі ст.62 Закону № 1788-XII, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Вказаним нормам відповідає також п. 1 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637) (далі за текстом - Порядок № 637), за приписами якого, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби або навчання, а також архівними установами.
Пунктами 3 та 20 зазначеного Порядку № 637 регламентовано, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи чи містяться неправильні або ж неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, що наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (Додаток №5). У довідці повинно бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Тобто, законодавством України встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
У свою чергу, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої, або ж необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 20.02.2018р. у справі №234/13910/17, від 07.03.2018р. у справі №233/2084/17, від 04.03.2020р. у справі №367/945/17, від 27.04.2020р. у справі №367/4230/17 та від 23.09.2021р. у справі №227/4273/16-а.
Згідно з записами трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 17.09.1989 та уточнюючої довідки № 01-21/15591 від 21.11.2025 вбачається, що позивач з 12.09.1989 по 06.12.2022 працювала в Харківській обласній психіатричній лікарні (теперішня назва - КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» Харківської обласної ради):
- з 12.09.1989 прийнята на посаду санітаркою-буфетницею (наказ від 11.09.1989 № 69 к);
- з 01.01.1990 переведена на посаду санітарки палатної (наказ від 02.01.1990 № 1 к);
- з 04.08.1997 призначено в.о. сестрою-господинею (наказ від 11.08.1997 № 66 к);
- з 13.01.1999 переведено на посаду сестри-господині (наказ від 08.01.1999 № 4 к);
- з 01.04.2013 переведено молодшою медичною сестрою (палатною) у 2 відділення (наказ від 25.03.2013 № 41 к);
- з 06.12.2022 звільнено за власним бажанням (наказ від 06.12.2022 № 179 к).
Зазначені відомості відповідають даним, зазначеним у наданій позивачем до суду уточнюючій довідці № 01-21/15591 від 21.11.2025, в якій зазначено, що позивач працювала в КНП ХОР "ОПЛ № 1" з 1989 року по 2022 рік, що дає право на зарахування стажу роботи в подвійному розмірі згідно статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення", за якою робота в психіатричному закладі охорони здоров`я зараховується до стажу роботи в подвійному розмірі. (а.с. 29-30)
Зазначена довідка надавалася позивачем до пенсійного органу разом із заявою про перерахунок пенсії, що вбачається з документів, доданих відповідачем до відзиву на позовну заяву.
Так, записи у трудовій книжці позивача виконані чітко, зрозуміло та в повному обсязі містять інформацію про періоди роботи та займану посаду, реквізити відповідних наказів, на підставі яких вони внесені. 
Відповідачем, у свою чергу, не було надано до суду будь-яких доказів на підтвердження того, що дані трудової книжки (в частині спірного періоду роботи) містять неправдиві або недостовірні відомості.
Окрім того, відомості щодо спірного періоду роботи позивача в Харківській обласній психіатричній лікарні (теперішня назва - КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» Харківської обласної ради) підтверджуються уточнюючою довідкою.
Так, підставою для неврахування такої довідки та незарахування спірного періоду роботи в подвійному розмірі, за твердженням відповідача, стало те, що надана довідка видана не на підставі первинних документів та відсутні відомості перебування/неперебування у відпустках без збереження заробітної плати.
Однак, відповідачем не зазначено обґрунтованих доводів щодо наявності в пенсійного органу будь-яких сумнівів щодо інформації, зазначеній у наданій позивачем уточнюючій довідці, не наведено будь-яких посилань на невідповідність спірної довідки чинному законодавству (або її недостовірність).
У постанові від 21.02.2020 у справі №291/99/17 Верховний Суд зазначив, що перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі самі по собі не можуть бути підставою для відмови у неврахуванні заробітної плати при призначенні позивачу пенсії.
Вказана позиція також підтримана Верховним Судом у постановах від 12.04.2021 у справі № 219/4550/17, від 03.06.2021 у справі №127/8001/17.
Окрім того, суд зазначає, що подання довідки про перебування у відпустці без збереження заробітної плати для підтвердження страхового стажу Порядком № 22-1 не передбачено.
Також, суд зазначає, що згідно з частиною 3 статті 44 Закону №1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Згідно з пунктом 4.2 Порядку №22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію, перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, який призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Разом з тим, суд зазначає, що відповідачем не здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна було б вирішити питання щодо зарахування спірного періоду роботи позивача в подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
У даному випадку відповідач не був позбавлений можливості отримати відповідні відомості про перебування чи неперебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати в спірний період шляхом витребування відповідних документів, подання запитів тощо та за встановленими відомостями вирішити питання щодо зарахування (часткового зарахування) спірного періоду роботи в подвійному розмірі. Однак, відповідачем таких дій вчинено не було. Матеріали справи відповідних відомостей не містять. 
Інших підстав для прийняття оскаржуваного рішення від 10.12.2025 №204850022408 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області не зазначено.
З огляду на викладене вище у сукупності, суд дійшов до висновку про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 10.12.2025 №204850022408, тому таке рішення підлягає скасуванню.
Що стосується посилань відповідача на те, що пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років, тому з 01.01.2004 відсутні законні підстави для обчислення стажу позивача в подвійному розмірі, то суд вважає такі доводи безпідставними, оскільки редакція статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є чинною на теперішній час, а стаття 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не скасовує ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та не зупиняє її дію.
Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 04.12.2019 по справі № 689/872/17 та від 27 лютого 2020 року у справі № 462/1713/17, що враховується судом відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.
При цьому, оскільки ГУ ПФУ в Запорізькій області не було вчинено належних дій щодо перевірки заяви позивача про перерахунок пенсії від 03.12.2025 та доданих до неї документів, суд уважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву позивача від 03.12.2025 щодо проведення перерахунку пенсії - зарахування стажу згідно статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в подвійному розмірі.
Щодо доводів Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про те, що саме Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області уповноважене на розгляд питання щодо призначення пенсії позивачу в даному випадку, суд зазначає, що вказані доводи відповідача судом не приймаються до уваги, оскільки пенсія за віком позивачу вже призначена та позивач реалізувала своє право на подання заяви від 03.12.2025 саме про перерахунок вже призначеної пенсії, розгляд якої за принципом екстериторіальності було визначено саме за Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області (відповідач у даній справі), тому саме Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області уповноважене на розгляд відповідної заяви позивача про перерахунок пенсії від 03.12.2025 та прийняття рішення за результатами розгляду такої заяви.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Що стосується вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн, суд зазначає таке.
Позивачем на підтвердження витрат з оплати правової допомоги, понесених ним при розгляді позовної заяви в суді, подано копії таких документів: Договір про надання правничої допомоги від 15.12.2025 (а.с. 10-19), Додаткова угода № 1 від 15.12.2025 до Договору про надання правничої допомоги від 15.12.2025 (а.с. 20-22), квитанцію про сплату послуг правничої допомоги в розмірі 5 000,00 грн (а.с. 31), ордер на представництво інтересів ОСОБА_1 адвокатом Акуловою Мариною Юріївною (а.с. 8), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 9).
У зв`язку з наведеними обставинами, суд зауважує, що відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).
Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Отже, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
При цьому, незважаючи на те, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, такий, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду щодо вирішення питань з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа №280/2635/20).
Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі №200/9888/19-а Верховний Суд виклав висновок щодо застосування статей 134, 139 КАС України в контексті ролі суду під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.
Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що відповідно до частини шостої статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А згідно з частиною сьомою цієї ж статті КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до КАС України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.
Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.
Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат, керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.
Аналогічні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі №640/15803/19, від 30 червня 2022 року у справі №640/1175/20, від 11серпня 2022 року у справі №300/2050/19.
З урахуванням викладеного, суд зазначає таке.
Так, дослідивши надані позивачем документи, що стосуються надання правничої допомоги адвокатом, судом установлено, що представник позивача прийняв на себе зобов`язання про надання правничої допомоги позивачу з питання, зокрема, скасування рішення про відмову в перерахунку пенсії від 10.12.2025 № 204850022408 та зобов`язання пенсійного органу здійснити перерахунок пенсії з урахуванням стажу в подвійному розмірі за період з 12.09.1989 по 06.12.2022.
Відповідно до копії Додаткової угоди № 1 від 15.12.2025 визначено, що позивач повинен сплатити гонорар адвокату за надання правничої допомоги в розмірі 5 000,00 грн, які сплатив відповідно до наявної в матеріалах справи платіжної інструкції. 
Вивчивши подані представником позивача докази, суд установив, що спір у даній справі не є складним як за обсягом доказів, так і за природою суджень суб`єкта владних повноважень, котрі були покладені в основу оскаржуваних рішень; причина виникнення спору, предмет спору, обсяг предмету доказування об`єктивно не вимагали вжиття значних зусиль для з`ясування справжніх обставин фактичної дійсності, вивчення змісту належних норм права, спростування мотивів суб`єкта владних повноважень.
Справа слухалась в порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін. Представником позивача було подано до суду тільки позовну заяву. Інших дій не вчинялося.
Відтак, суд доходить переконання про те, що обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт на 5 000,00 грн є неспівмірним з обставинами даного конкретного спору та у даному конкретному випадку справедливим і співмірним відшкодуванням витрат заявника на професійну правничу допомогу буде сума у розмірі - 3 000,00 грн.
Відповідно до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (просп. Соборний, буд. 158Б, м. Запоріжжя, 69005, ЄДРПОУ 20490012), третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд.5, Держпром, під.3, пов.2, м. Харків, 61022, ЄДРПОУ 14099344) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 204850022408 від 10.12.2025 про відмову ОСОБА_1 в перерахунку пенсії.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.12.2025 щодо проведення перерахунку пенсії - зарахування стажу згідно статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в подвійному розмірі з 30.11.2025.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області судові витрати по сплаті судового збору в сумі 484,48 грн (чотириста вісімдесят чотири гривні 48 копійок) та витрати на правничу допомогу в розмірі 3 000,00 (три тисячі гривень).
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя  Дмитро ВОЛОШИН