ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.01.2026 року м.Дніпро Справа № 904/3041/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Кощеєва І.М. (доповідач)
суддів: Верхогляд Т.А., Чус О.В.
розглянувши у порядку письмового провадження
без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу 
Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" 
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.11.2024р. 
(суддя Загинайко Т.В., м. Дніпро, повний текст рішення складено 05.12.2024р.)
у справі 
за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Київ в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця", м.Дніпро
до Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат", м.Кривий Ріг 
про стягнення 286 551 грн. 20 коп.
ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог
Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" 57 440 грн. 96 коп. - 3% річних та 229 110 грн. 24 коп. - інфляційних втрат, нарахованих за порушення строку виконання грошового зобов`язання за договором про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 10.04.2023 по справі № 904/4983/22, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 31.10.2023, задоволено позов Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі "Придніпровської залізниці", стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь Позивача плату за користування вагонами у сумі 1 200303,12 грн. та збір за зберігання вантажу у сумі 34693,92 грн.
Зі змісту винесених у справі № 904/4983/22 судових рішень слідує, що Відповідач не маючи належних підстав, проставив заперечення на відомостях плати за користування вагонами та накопичувальних картках, чим у свою чергу унеможливив списання залізницею належних їй коштів у сумі 1234997,04грн. у строк, визначений договором. Вказані неправомірні дії Відповідача призвели до порушення з його боку строку виконання грошового зобов`язання по договору, у зв`язку з чим вбачається підстави для стягнення з нього 3% річних та інфляційних втрат.

2. Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 30.11.2024 у справі № 904/3041/24 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" 229 110 грн. 24 коп. - інфляційних нарахувань, 57 440 грн. 96 коп. - 3% річних та 4 298 грн. 27 коп. - витрат на сплату судового збору.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Приватне акціонерне товариство "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду повністю і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Скаржник послався на те, що підстави для застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України у вигляді стягнення з Відповідача боргу, що виник у зв`язку з неналежним виконанням умов договору перевезень, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми – відсутні. 
Скаржник стверджує, що приймаючи до уваги, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, стягнення їх з Відповідача, як з вантажоодержувача, у зв`язку з неналежним виконанням договору перевезення (несвоєчасною сплатою плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу) суперечить вимогам законодавства, а саме приписам ч. 5 ст. 307 ГК України, ч. 2 ст. 908, ст. 920 ЦК України, ст. 105 Статуту залізниць України. Також посилається на Роз`яснення Президії Вищого господарського суду України від 29.05.2002 р. N 04-5/601 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею" згідно з якими, сторони несуть обмежену матеріальну відповідальність за перевезення у межах і розмірах, передбачених Статутом, а у встановлених ним випадках - угодою сторін. Понад встановлені граничні межі відповідальності вантажоодержувача за договором перевезення, з вантажоодержувача не підлягають стягненню інфляційні втрати, річні відсотки та інші збитки. Таким чином, судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення про задоволення позову були неправильно застосовані вказані вище норми матеріального права. 
За доводами Апелянта, суд першої інстанції помилково ототожнює строк підписання накопичувальних карток та відомостей плати за користування вагонами (два робочі дні від дня надання послуг) із строком здійснення оплати, змішуючи при цьому строк оплати та строк списання коштів з особового рахунку Відповідача, оскільки умовами Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом та положеннями законодавства не встановлено, в який строк мають бути списані нараховані плата за користування вагонами та збір за зберігання вантажу з особового рахунку Відповідача після підписання ним накопичувальних карток та відомостей плати за користування вагонами без застережень. Відповідно, неможливо встановити, коли Відповідач вважатиметься таким, що прострочив виконання зобов`язання з такої сплати у випадку підписання відомості плати із застереженнями, з чого слідує, що розмір позовних вимог не доведений.
Скаржник вказує, що відповідно до п. 4.2. Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом оплата послуг здійснюється на умовах попередньої оплати, отже, у даному випадку Відповідач не може вважатись таким, що прострочив виконання зобов`язання, оскільки зобов`язання по оплаті наданих послуг було виконано ним ще до їх надання – шляхом попередньої оплати.
На думку Апелянта, суд першої інстанції безпідставно не дослідив наведені Відповідачем аргументи щодо можливості зменшення стягуваних інфляційних втрат та 3% річних і не врахував їх при ухваленні оскаржуваного рішення. Також Скаржник зазначив, що окрім плати за перевезення спірних вагонів, залізниця фактично отримує кошти за користування Відповідачем вагонами, що їй не належать. Отже, мова про жодні збитки в даному випадку не йде. 
За доводами Апелянта, з урахуванням приписів ч. 5 ст. 315 ГК України, ст. 137 Статуту залізниць України, умов п. 7.3. Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, укладеного 01.07.2020 між АТ “Українська залізниця” та ПРАТ “ПІВНГЗК”, строк позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення плати за користування вагонами, що була нарахована у березні-червні 2022 року, становить 1 рік, який сплинув у квітні-травні 2023 року. Сплив позовної давності за основною вимогою є підставою для відмови у стягненні похідних вимог. Такий підхід узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.04.2019 у справі № 756/9094/15, де суд відмовив у стягненні основної заборгованості у зв`язку зі спливом позовної давності та вказав, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми заборгованості, які передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, як похідні вимоги про стягнення основної суми боргу.
Висновки суду першої інстанції про те, що вимоги про стягнення грошових коштів передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами, у розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, є помилковими та суперечать нормам матеріального права. Оскільки у квітні-травні 2023 року сплинув строк позовної давності для стягнення основних вимог – плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, то, відповідно, сплила й позовна давність за вимогою про сплату процентів і сум інфляційних нарахувань згідно зі статтею 625 ЦК України. Позивач звернувся з позовом до суду 10.07.2024, тобто після спливу строку позовної давності, що є підставою для відмови в стягненні похідних вимог. Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції безпідставно відхилив доводи Відповідача щодо пропуску строку позовної давності.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Позивач своїм процесуальним правом не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав.
Згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

6. Рух справи в суді апеляційної інстанції
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.01.2025р. апеляційну скаргу ПрАТ "Північний ГЗК" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.11.2024р. у справі №904/3041/24 повернуто заявнику.
Не погодившись з ухвалою апеляційної інстанції, ПрАТ "Північний ГЗК" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 13.01.2025, в якій просило її скасувати, а справу передати на розгляд суду апеляційної інстанції.
Постановою КГС ВС від 10.03.2025р. касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" задоволено. Ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 13.01.2025 у справі №904/3041/24 скасовано. Справу №904/3041/24 направлено на новий розгляд до Центрального апеляційного господарського суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.11.2024.
Матеріали справи № 904/3041/24 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 31.03.2025р. для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді – Кощеєв І.М. (доповідач), судді – Чус О.В., Верхогляд Т.А..
Згідно з ч.1 ст.247 ГПК України у порядку спрощеного провадження розглядаються малозначні справи.
Ч.13 ст.8 ГПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до п.1 ч.5 ст.12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Ч.ч. 1, 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
При розгляді цієї справи колегія суддів враховує, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України, і розглядає справу без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 01.04.2025 відкрито апеляційне провадження у даній справі для розгляду у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

7. Встановлені судом обставини справи
У грудні 2022 Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" про стягнення плати за користування вагонами у розмірі 1 200 303 грн. 12 коп. та збору за зберігання вантажу у розмірі 34 693 грн. 92 коп.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 10.04.2023 у справі №904/4983/22, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 31.10.2023, позов задоволено повністю та стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" 1 200 303 грн. 12 коп. плати за користування вагонами, 34 693 грн. 92 коп. збору за зберігання вантажу та 18 524 грн. 96 коп. судового збору .
15.11.2023 Відповідач у добровільному порядку виконав рішення суду по справі №904/4983/22, сплативши Позивачу 1234997,04грн.
Викладене не заперечується сторонами.
Позивач зазначає, що зі змісту ухвалених у справі №904/4983/22 судових рішень вбачається, що Відповідач не маючи належних підстав, проставив заперечення на відомостях плати за користування вагонами ф.ГУ-46 №№24049147, 24049148, 25049153, 26049149, 25049151, 26049154, 26049156, 27049155, 27049156, 27049160, 28049158, 29049159, 29049162, 06059165, 06059166 та накопичувальних картках ф.ФДУ-92 №№ 26049027, 26049028, 26049029, 26049026, чим унеможливив списання залізницею належних їй коштів у сумі 1 234 997 грн. 04 коп. у строк, визначений Договором (не пізніше двох робочих днів від дня надання послуг (складення накопичувальних карток та відомостей плати за користування вагонами)). Вказані неправомірні дії Відповідача призвели до порушення з його боку строку виконання грошового зобов`язання за Договором. 
У зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання, яке встановлене рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 10.01.2023 по справі № 904/4983/22, Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Відповідача інфляційних втрат у розмірі 229 110 грн. 24 коп. та 3% річних у розмірі 57 440 грн. 96 коп. за загальний період з 27.04.2022 по 14.11.2023. 
Неоплата Відповідачем річних та інфляційних втрат у добровільному порядку стала підставою для звернення Позивача з позовом у даній справі.
За наслідками розгляду позову господарським судом прийнято оскаржуване рішення у даній справі. Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд виходив з обґрунтованості та доведеності вимог Позивача.

8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Апеляційний господарський суд, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом попередньої інстанції норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Статтею 908 ЦК України передбачено, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 ст. 530 ЦК України унормовано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Щодо досліджуваної справи, то суд враховує, що 01.07.2020, згідно з повідомленням (т.1 а.с.40), між АТ “Українська залізниця” та ПрАТ “Північний гірничо-збагачувальний комбінат” укладено договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, згідно з п.1.1. якого предметом Договору є організація та здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у власних вагонах Перевізника, вагонах залізниць інших держав та / або вагонах Замовника, пов`язаних з цим супутніх послуг (далі - послуги) і проведення розрахунків за ці послуги.
Відповідно до п.1.4 Договору надання послуг за Договором може підтверджуватись одним з таких документів: накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю, відомістю плати за користування вагонами, відомістю плати за подавання / забирання вагонів та маневрову роботу, іншими документами.
П.2.1. визначені обов`язки Замовника, зокрема:
2.1.4 Сплачувати послуги Перевізника та інші платежі, належні Перевізнику за Договором з сум внесеної передоплати за кодом платника.
Самостійно визначати розмір попередньої оплати та періодичність її внесення на підставі діючих тарифів та умов Договору, при цьому зобов`язаний враховувати обсяг запланованих перевезень, вагонообіг, строк перебування вагону за межами України та інших послуг Перевізника.
2.1.7. Підписувати не пізніше двох робочих днів від дня надання послуг накопичувальні картки зборів за роботи (послуги) та штрафів, пов`язаних з перевезенням вантажів (вантажобагажу) форми ФДУ-92, відомості плати за користування вагонами форми ГУ-46, відомості плати за користування контейнерами форми ГУ-46к, відомості плати за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу фор-ми ГУ-46а.
Положеннями ч.4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У даному випадку, під час розгляду справи №904/4983/22, рішення в якій набрало законної сили, судом встановлено, що Відповідачем було підписано відомості плати за користування вагонами ф.ГУ-46 №№24049147, 24049148, 25049153, 26049149, 25049151, 26049154, 26049156, 27049155, 27049156, 27049160, 28049158, 29049159, 29049162, 06059165, 06059166 та накопичувальні картки ф.ФДУ-92 №№ 26049027, 26049028, 26049029, 26049026 з запереченнями.
Відповідно до п. 2.6 Правил розрахунків за перевезення вантажів, облік витрачених коштів здійснюється на підставі перевізних документів, накопичувальних карток (додаток 3), відомостей плати за користування вагонами та контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу, які можуть бути оформлені в електронному вигляді (з накладенням електронного цифрового підпису).
Усі належні залізниці платежі за додаткові послуги, штрафи (які не були включені в перевізні документи і у відомості плати за користування вагонами та контейнерами) включаються в накопичувальні картки, які складаються станціями в трьох примірниках із зазначенням у них відомостей про надані послуги і їх вартість. Ці відомості підтверджуються підписами працівника станції і вантажовласника. Один примірник накопичувальної картки, відомості плати за користування вагонами та контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу надаються вантажовласнику.
Якщо платник підписує відомості плати за користування вагонами і контейнерами, накопичувальні картки тощо із запереченнями, зауваженнями чи застереженням, залізниця не має права списувати спірні суми із попередньої оплати. У разі недосягнення домовленості між сторонами стягнення коштів вирішується в претензійно-позовному порядку за позовом залізниці.
Таким чином, оплата послуг перевізника здійснюється шляхом списання з сум внесеної передоплати на підставі підписаних без заперечень накопичувальних карток та відомостей плати за користування вагонами. Однак, отримання залізницею коштів поставлене у залежність від виконання Відповідачем певних дій, зокрема, підписання накопичувальних карток та відомостей плати за користування вагонами без заперечень. Крім того, у силу пункту 1.4 Договору надання послуг може підтверджуватись, зокрема, накопичувальною карткою та відомістю плати за користування вагонами, які у силу приписів п. 2.1.7 Договору, з боку Відповідача повинні підписуватись не пізніше двох робочих днів від дня їх складення.
Беручи до уваги факти, встановлені у справі №904/4983/22, у Відповідача виник обов`язок внести плату за користування вагонами з моменту надання таких послуг та фіксації їх надання у відповідних документах (відомостях плати та накопичувальних картках тощо). 
Разом з тим, ненадання Відповідачем згоди на списання його коштів унеможливило отримання залізницею належних їй платежів у строк, визначений Договором, а саме не пізніше двох робочих днів від дня надання послуг (складення накопичувальних карток та відомостей плати за користування вагонами). 
Відповідно, прострочення платежів починається після двох робочих днів від дня складення накопичувальних карток та відомостей плати за користування вагонами.
З огляду на законодавчо встановлений порядок оплати спірних у даній справі послуг (автоматичне списання з рахунку Відповідача), оплата за надані залізницею послуги здійснюється негайно в день підписання (оформлення) накопичувальної картки, відомості плати за користування вагонами, відомості плати за подавання/забирання вагонів та маневрову роботу. Отже, відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню з дня, наступного за днем оформлення накопичувальної картки, відомості плати за користування вагонами, відомості плати за подавання/забирання вагонів та маневрову роботу.
Таким чином, посилання апелянта на відсутність строку для оплати наданих послуг спростовується умовами укладеного між сторонами договору.
За порушення строків внесення плати за користування вагонами і збору за зберігання вантажу позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
За змістом ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних втрат за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, Позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц.
Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (такі висновки наведено у постанові Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18).
Таким чином, з урахуванням положень наведених вище норм та обставин справи, зокрема, з огляду на підтвердження факту прострочення Відповідачем виконання грошового зобов`язання (зі сплати за користування вагонами та зберігання вантажу) та ненадання ним доказів які б спростовували таке порушення, у Позивача виникло право для нарахування сум, у порядку ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. З огляду на викладене, місцевим господарським судом зроблено правильний висновок про стягнення з Відповідача 3% річних у розмірі 57 440 грн. 96 коп. та інфляційних втрат у розмірі 229 110 грн. 24 коп., враховуючи, що розрахунок цих сум є арифметично правильним.
При цьому місцевим господарським судом було враховано, що фактично інфляційні нарахування здійснені Позивачем за період з травня 2022 по жовтень 2023 включно, з чим погоджується й суд апеляційної інстанції.
Розмір нарахованих Позивачем річних та інфляційних втрат Відповідачем не спростований, власних контррозрахунків не надано.
Доводи Скаржника щодо неможливості нарахування 3% річних та інфляційних втрат у даних правовідносинах спростовується вищевикладеним.
Крім того суд зазначає, що приписи ст. 625 ЦК України застосовується судом за наявності порушення боржником будь-якого грошового зобов`язання. Грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Згідно з п. 2.14 Роз`яснень Президії Вищого господарського суду України № 04-5/601 від 29.05.2002, на які посилається апелянт, понад встановлені граничні межі відповідальності перевізника за договором перевезення з залізниці не підлягають стягненню  інфляційні втрати, річні відсотки та інші збитки, які також не нараховуються і на визнані залізницею в претензійному порядку суми до часу їх фактичного перерахування заявнику. 
Отже, ці положення не можуть бути застосований у даному випадку, оскільки у них йде мова про річні та інфляційні, які не підлягають стягненню з залізниці, а не вантажовласника. При цьому Скаржник вказані положення трактує на свій розсуд, зазначаючи, що такі суми не підлягають стягненню саме з вантажоодержувача.
Таким чином, заявлені Позивачем вимоги про стягнення 3% та інфляційних втрат, які обґрунтовані нормою ст. 625 ЦК України, що підлягає застосуванню у разі порушення грошового зобов`язання, є правомірними.
Щодо строку позовної давності, то, у цьому зв"язку, колегія суддів враховує висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 по справі № 127/15672/16-ц та від 24.04.2024 по справі № 657/1024/16-ц (пункт 96), згідно з якими до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених у статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).
За висновками Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеними у постанові від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 та застосованими, у тому числі, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2024 у справі №910/13/21, вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні ст.266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.
Доводи Відповідача про зворотне є помилковими.
Отже, строк позовної давності у даному спорі становить три роки. Нарахування 3% річних та інфляційних втрат розпочинається з квітня 2022 року, при цьому позов АТ “Українська залізниця” був поданий 10.07.2024, тобто у межах трирічного строку. 
Крім того, відповідно до п. 19 розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Одночасно апеляційний суд зауважує, що позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 03.04.2019 у справі № 756/9094/15 не є релевантною до справи, що розглядається, з огляду на різні обставини цих справ. Так, у справі № 756/9094/15 судом було відмовлено у задоволенні позову про стягнення основного боргу (за спливом позовної давності), що, відповідно, виключає стягнення річних та інфляційних втрат, на відміну від справи №904/3041/24, в якій такі обставини не мають місця.
Стосовно доводів Скаржника про неврахування судом першої інстанції існування підстав для зменшення розміру заявлених до стягнення 3% річних апеляційний суд враховує, що відповідно до ч.1 ст.233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 зробила висновок, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. 
Разом з тим, при вирішенні питання стосовно зменшення сум відсотків річних, слід враховувати їх розмір (визначений законодавством (3%) чи збільшений за домовленістю сторін) та співмірність.
У даній справі, Позивач заявив до стягнення з Відповідача відсотки річних у розмірі, передбаченому законодавством (3%), сума яких значно менша за суму простроченого платежу , тому вони є співмірними, а отже суд першої інстанції не вбачав підстав для задоволення клопотання Відповідача про зменшення відсотків річних, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.
Одночасно колегія суддів зазначає, що положеннями статті 233 ГК України, статті 551 ЦК України не передбачена можливість зменшення інфляційних втрат.
Слід враховувати, що інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, суд не може за клопотанням Відповідача (боржника) зменшити розмір заявлених до стягнення інфляційних втрат.
Інші доводи Скаржника були розглянуті судом, між тим, вони не спростовують висновків суду.
Підсумовуючи вищенаведене, судова колегія вважає, що викладені в апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування судового рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються належними доказами і ґрунтуються на неправильному тлумаченні Скаржником норм права, що у сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги. 

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.
За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

10. Судові витрати.
У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.11.2024 у справі №904/3041/24 - залишити без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України. 

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя О.В.Чус

Суддя Т.А.Верхогляд