Справа № 459/4286/23 Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т.І.
Провадження № 22-ц/811/589/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 грудня 2025 року м. Львів 
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Хоцяновича О.В., 
з участю: представника позивача – ОСОБА_1 , 
відповідача  ОСОБА_2 , його представника – ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 13 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення,
встановив:
У грудні 2023 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому просила зобов`язати ОСОБА_2 усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення його із цієї квартири.
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона є власником вказаної квартири, яку набула у власність на підставі договору дарування від 20.09.2023 року, укладеного із ОСОБА_5 , який, в свою чергу, набув право власності на квартиру в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
Після набуття квартири у власність позивачка неодноразово намагалася потрапити всередину, однак, в квартирі незаконно проживає відповідач, який не дає їй ключі від квартири і вона не має фактичного доступу до квартири.
Відповідач не бажає залишити квартиру, чим порушує її право власності, зокрема, на вільне користування та розпорядження належним їй майном.
Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 13 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_4 , просила його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Вважає, що судом першої інстанції не враховано, що спірна квартира належить їй на праві власності і вона, маючи у власності квартиру, вимушена орендувати житло для проживання своєї сім`ї.
Додає, що квартиру їй подарував батько і іншого житла вона у власності не має, бажає вселитися у квартиру разом зі своєю сім`єю для проживання, однак, цього зробити не може, оскільки відповідач не звільняє житло, чим чинить їй, як власнику, перешкоди у користуванні та розпорядженні власним майном.
Наголошує, що договір найму з відповідачем вона, як власник квартири, не укладала, відповідач не зареєстрований у квартирі і займає таку самоправно, а її позбавляє доступу до власного житла, зазначене призводить до псування жилого приміщення з огляду на невиконання обов`язків вчасного проведення поточного ремонту жилого приміщення, а неправомірна поведінка відповідача створює об`єктивну неможливість спільного проживання, що визначає порушення правил співжиття.
За позицією позивача, наведене входить до кола обставин, які передують виселенню без надання іншого жилого приміщення на підставі статті 116 ЖК України.
Також звертає увагу, що відповідач був повною мірою забезпечений житлом, адже 19.03.2019 року ним та його матір`ю ОСОБА_6 було відчужено належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_2 , а 10.08.2020 року відповідачем було відчужено належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_3 , відповідач не має місця праці, відтак, джерелом його доходів є продаж належних йому об`єктів нерухомості та позики, проте, зі слів сусідів відповідач має ще одну квартиру, оформлену на його друзів, з метою недопущення звернення стягнення на таку через численні боргові зобов`язання.
З огляду на зазначене, вважає, що відповідач жодним чином не відноситься до незахищених верств населення, які в силу об`єктивних обставин мають ризики втратити право користування житлом.
На переконання позивача, в контексті застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) у рішеннях ЄСПЛ, в даному випадку необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. 
27.03.2025 року відповідач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи та вимоги апелянта, звертаючи увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц, а також на те, що в апеляційній скарзі позивач покликається на докази, які не досліджувались судом першої інстанції. 
В судове засідання апеляційного суду 16.12.2025 року сторони з`явились.
Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 26.12.2025 року о 14:15. 
Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що предметом спору є жиле приміщення квартири АДРЕСА_4 .
Вказану квартиру відповідач ОСОБА_2 набув у власність в порядку спадкування після смерті матері – ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 08.07.2020 року, виданого приватним нотаріусом Кам`янка-Бузького районного нотаріального округу Львівської області Робак Л.А.
В подальшому, відповідач ОСОБА_2 передав квартиру в іпотеку на підставі договору іпотеки від 31.03.2021 року, укладеного між ним, як іпотекодавцем, та ОСОБА_5 (іпотекодержателем), посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюком В.М. та зареєстрованого в реєстрі за №623, в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 31.03.2021 року, укладеним між відповідачем ОСОБА_2 (позичальником) та ОСОБА_5 (позикодавцем), предметом якого є позика в сумі 69713 грн., еквівалентній 2500 доларів США, зі сплатою процентів за користування позиченими коштами, на строк до 31.03.2023 року.
В свою чергу, ОСОБА_5 набув право власності на спірну квартиру в порядку звернення стягнення на неї, як на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором позики, про що свідчить запис про державну реєстрацію права власності на вищевказану квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 28.07.2023 року, вчинений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дерев`янко Л.М.
В подальшому, ОСОБА_5 подарував квартиру ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 20.09.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Михальською О.З. та зареєстрованого в реєстрі за №746. 
У вказаній квартирі відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований, як власник, з 23.03.2021 року і знятий з реєстрації 30.08.2023 року за заявою нового власника квартири, іншого зареєстрованого місця проживання не має, що підтверджено довідкою Добротвірської селищної ради №41/04-04-1/24 від 10.01.2024 року. 
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України.
Зокрема, частинами першою, другою статті 109 ЖК України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.
Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Аналогічні норми містяться в частині третій статті 109 ЖК України.
Отже, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Верховний Суд України у постановах від 21 жовтня 2015 року (провадження №6-1484цс15) та від 22 червня 2016 року (провадження №6-197цс16) висловив правовий висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК України. За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.
Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У частині другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у своєму рішенні від 28 вересня 1995 року у справі «Сколло проти Італії» («Skollo v Italy») дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. ЄСПЛ зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою «розумні підстави» (пункт 28 Рішення).
Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.
Указане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 05 червня 2019 року у справі №643/18788/15-ц (провадження №14-93цс19).
Відповідач ОСОБА_2 є іпотекодавцем за договором іпотеки від 31.03.2021 року, відповідно до якого було звернено стягнення на спірне нерухоме майно в рахунок погашення боргу перед позикодавцем та іпотекодержателем ОСОБА_5 за договором позики, та набув право власності на спірне нерухоме майно до укладення договору іпотеки, тобто не за кошти, отримані за договором позики.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі №643/18788/15-ц (провадження №14-93цс19) дійшла висновку, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України.
Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статей 109 ЖК України та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними.
Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 липня 2020 року в справі №442/4711/16-ц (провадження №61-13426св19). 
З огляду на зазначене, враховуючи набуття відповідачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 до укладення договору позики та іпотеки від 31.03.2021 року та беручи до уваги наведені вище висновки Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позову ОСОБА_4 , яка отримала в дар від попереднього власника (іпотекодержателя) – ОСОБА_5 спірну квартиру, в якій був зареєстрований і проживав відповідач ОСОБА_2 .
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що відповідач має у власності інше житло та/або інше місце постійного проживання, не підтверджено доказами, тому є безпідставними.
Таким чином, правових підстав для висновку про те, що ОСОБА_4 , як власнику спірної квартири, чиняться перешкоди внаслідок проживання відповідача ОСОБА_2 у цій квартирі, немає.
Отже, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та обставини справи, давши належну правову оцінку доказам, які сторони подали на підтвердження своїх вимог та заперечень, застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, не допустив порушень норм процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення даного спору, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд
ухвалив:
апеляційну скаргу  ОСОБА_4 залишити без задоволення. 
Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 13 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 31 грудня 2025 року.

Головуючий       С.М. Бойко

Судді:        С.М. Копняк

А.В. Ніткевич