Постанова
Іменем України 

29 грудня 2025 року
м. Київ

справа № 522/17789/22
провадження № 61-10060св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач -     ОСОБА_2 ,
третя особа -  ОСОБА_3 , 
розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - адвокат Главацький Юрій Анатолійович, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2023 року, додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2023 року у складі судді Домусчі Л.В. та постановиОдеського апеляційного суду від  10 квітня 2025 рокуу складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Комлевої О.С., Сегеди С.М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2022 року     ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до   ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення.
В обґрунтування позову зазначав, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 11 серпня 2022 року він є власником квартири      АДРЕСА_1 . На момент укладення договору купівлі-продажу зареєстрованих осіб у спірній квартирі не було. 12 серпня 2022 року, при спробі потрапити до власної квартири, колишній власник квартири (відповідач у справі) ОСОБА_2 почав створювати позивачу перешкоди у користуванні належнимйомумайном, не допускаючи до квартири. Заходи досудового врегулювання спору позивачем проводились неодноразово, однак не призвели до бажаного результату.
Посилаючись на викладене,   ОСОБА_1 просив усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом його вселення до житлового приміщення за адресою:      АДРЕСА_2 .
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2023 рокузалучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 . 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2023 року позов задоволено.
Усунуто перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення ОСОБА_1 до житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 . 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 є власником спірної квартири, однак відповідач створює перешкоди у користуванні позивачем своєю власністю та вчиняє дії щодо недопущення вселення його до квартири. 
Суд також виходив з того, що стороною позивача підтверджено належними та допустимими доказами факт надання адвокатських послуг, їх обсяг та оплату, у зв`язку із чимвважав за можливе стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 грн, вважаючи, що такий розмір відповідатиме критерію розумності та співмірності їх розміру зі складністю справи.
У квітні 2023 року    ОСОБА_1  в особі представника Галайчука Г. С. через підсистему «Електронний Суд» подав заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з   ОСОБА_2 насвоюкористь суму сплаченого судового збору у розмірі 992,40 грн.
Додатковим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2023 року вказану заяву задоволено та стягнуто з  ОСОБА_2 на користь   ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 992,40 грн.
Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заяви позивача про ухвалення додаткового рішення та, з огляду на задоволення позову, вважав за можливе стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 суму сплаченого за подання позовної заяви судового збору у розмірі 992,40 грн. 
Не погодившись із вказаними судовими рішеннями суду першої інстанції,    ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Главацького Ю. А. звернувся до суду з апеляційною скаргою.
Короткий зміст постанов суду апеляційної інстанції
Постановою Одеського апеляційного суду від 10 квітня 2025 рокуапеляційну скаргуадвоката Главацького Ю. А., який діє в інтересах     ОСОБА_2 задоволено частково. 

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення залишено без змін. 

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2023 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції змінено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції в сумі 5 000 грн. 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.
Разом із цим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зменшення стягнутої з відповідача суми витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції з 20000 грн до 5000 грн, вважаючи що такий розмір відповідатиме критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критеріюрозумності їхнього розміру.
Іншою постановою Одеського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року апеляційну скаргу адвоката Главацького Ю. А., який діє в інтересах ОСОБА_2 , на додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2023 року залишено без задоволення, вказане судове рішення- без змін.

Залишаючи додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2023 року без змін, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення судового збору у розмірі 992,40 грн.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У липні 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - адвокат Главацький Ю, А., засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від
19 квітня 2023 року, додаткове рішення Приморського районного суду
м. Одеси від 10 травня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року.
В касаційній скарзі заявник просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення у справі, яким відмовити у задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

02 жовтня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 

Судами встановлено, що 10 квітня 2006 року між ОСОБА_7 та  ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, зареєстрований у реєстрі за № 1126, відповідно до якого ОСОБА_2 купив за 187 906 грн квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з трьох кімнат, загальна площа квартири 100,7 кв. м, житлова площа 56,5 кв. м.

Згідно з договором про відступлення права вимоги за договором іпотеки серії та номер: 548 від 30 червня 2021 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , АТ «Оксі банк» відступило права вимоги за цим договором ТОВ «Консалт Солюшенс». Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу  Черленюх Л. В. 30 червня 2021 року, індексний номер рішення: 59029659. 

В листопаді 2021 року ТОВ «Консалт Солюшенс» набуло право власності на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гордою І. В. 03 листопада 2021 року, номер запису про право власності: 44871860. 

11 серпня 2022 року між ТОВ «Консалт Солюшенс» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, зареєстрований у реєстрі за № 1708, відповідно до якого ТОВ «Консалт Солюшенс» передало у власність (продало), а ОСОБА_1 прийняв (купив) за 942 589 грн у особисту приватну власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та складається в цілому з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень. 

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 315602001 від 20 листопада 2022 року, власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 є   ОСОБА_1 

17 грудня 2022 року до відділення поліції № 1 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області надійшло звернення ОСОБА_1 щодо виниклих спірних питань щодо мешкання у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 громадянина ОСОБА_2 , який відмовляється звільняти її. Дане звернення зареєстровано до ВП № 1 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області за № 14191 від 17 грудня 2022 року. У вказаній відповіді зазначено, що на підставі статті 19 Закону України «Про звернення громадян» було проведено перевірку, в результаті якої було встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли цивільно-правові відносини. 

31 грудня 2021 року адвокатом Нікіпеловою К. Є., в інтересах ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України була подана скарга на реєстраційні дії, проведені державним реєстратором, а саме на те, що приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гордою І. В. прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) з індексним номером 61394012 від 05 листопада 2021 року на користь ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» права власності на предмет іпотеки. Тобто, з 03 листопада 2021 року ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» стало власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 і одночасно за наслідками вищезазначеного рішення із приватної власності  ОСОБА_2 вказана квартира вибула. Скаржник вважав, що державна реєстрація за ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» права власності на предмет іпотеки, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_2 проведена державним реєстратором без дотримання положень чинного законодавства. У зв`язку з цим просивпровести перевірку правомірності прийнятого рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гордої І. В. та скасувати вказане рішення. 

Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України № 240/7 від 17 січня 2023 року у задоволенні скарги ОСОБА_2 від 31 грудня 2021 року було відмовлено, оскільки рішення від 05 листопада 2021 року № 61394012, яке прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гордою І. В., відповідає законодавству у сфері державної реєстрації прав.

Згідно з відомостями Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради № Т7-114734-ю/л від 28 липня 2022 року про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку за адресою: АДРЕСА_2 ніхто не зареєстрований. 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в незміненій при апеляційному перегляді частині, додаткове рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначені норми права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення, вимагати усунень порушень його права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі зазначеної норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод.

Наведене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/23652/19, від 28 квітня 2022 року у справі № 334/815/21.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідач  ОСОБА_2 чинить перешкоди   ОСОБА_1 у вільному користуванні та розпорядженні належною йому на праві приватної власності квартирою         АДРЕСА_1 .

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

При таких обставинах, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про необхідність захисту порушеного права   ОСОБА_1 та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, обґрунтовано задовольнивши його позовні вимоги.

При цьому, ухвалюючи додаткове рішення у справі, суд першої інстанції, урахувавши, що позов задоволено у повному обсязі, приймаючи до уваги встановлену Законом України «Про судовий збір» ставку судового збору за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру, з огляду на положення частини першої статті 141 ЦПК України, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 суми сплаченого судового збору у розмірі 992,40 грн.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу

Стороною позивача до ухвалення судом першої інстанції рішення у справі заявлено клопотання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн та надано попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат. 

На підтвердження понесених позивачем в суді першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу було надано договір №19/12/2022-1 про надання правничої допомоги від 19 грудня 2022 року, укладений між Адвокатським бюро «Галайчук Ганни Сергіївни» та  ОСОБА_1 , додаткову угоду № 1 до договору про надання правничої допомоги №19/12/2022-1 від  19 грудня 2022 року, прибутковий касовий ордер № 19/12/2022 від 19 грудня 2022 року та квитанцію до вказаного прибуткового касового ордера.
Згідно із частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати 
на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані 
з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.
Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).
Саме такою є правова позиція Верховного Суду, висловлена Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22). 

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу, суд апеляційної інстанції, урахувавши надані докази, прийнявши до уваги заперечення сторони відповідача, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відшкодування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та обгрунтовано визначив їх розмір у сумі 5000 грн, оскільки такий розмір відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, обґрунтованості, розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи, її складності, необхідних процесуальних дій сторони.
Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених постановах Верховного Суду є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Саме по собі посилання на справи з подібними правовідносинами, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм процесуального права. При цьому, питання щодо подібних правовідносин вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2023 року в незміненій при апеляційному перегляді частині, додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2023 року та постановуОдеського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року- без змін, оскільки підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - адвокат Главацький Юрій Анатолійович, залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2023 року в незміненій при апеляційному перегляді частині, додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2023 року та постановуОдеського апеляційного суду від 10 квітня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов