УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 947/47/25
провадження № 51-4766ск25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Київського районного суду міста Одеси від 26 лютого 2025 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року щодо 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бирнове Окницького району Республіки Молдова та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК, і

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Київського районного суду міста Одеси від 26 лютого 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватим та призначено покарання за ч. 4ст. 186 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 6 років.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.
Судовими рішеннями ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він під час воєнного стану внаслідок застосування до ОСОБА_6 насильства, що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, заволодів його сумкою вартістю 400 грн з грошовими коштами в розмірі 21 000 грн, а також іншими речами та документами, чим спричинив ОСОБА_6 матеріальну шкоду в розмірі 21 400 грн.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції, змінити вирок місцевого суду та призначити ОСОБА_5 більш м`яке покарання із застосуванням ст. 69 КК, а також на підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.
На обґрунтування касаційних вимог захисник зазначає, що судами під час призначення покарання не дотримано вимог ст. 66 КК та належним чином не враховано щире каяття у вчиненому, визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування ним матеріальної шкоди. Вважає, що судами не взято до уваги те що, ОСОБА_5 раніше не судимий, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Крім того, судами не враховано відсутність будь-яких наслідків вчиненого засудженим кримінального правопорушення, а також думку потерпілого, який не наполягає на призначенні ОСОБА_5 покарання пов`язаного з позбавленням волі. Всупереч ч. 2 ст. 66 КК суди під час призначення покарання засудженому не визнали вищенаведені відомості про ОСОБА_5  обставинами, що пом`якшують покарання.
Мотиви Суду
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 4ст. 186 КК в касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги захисника полягають у незгоді із розміром призначеного засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК та незастосуванням до останнього ст. 75 КК.
Колегія суддів вважає невмотивованими наведені аргументи.
Під час призначення покарання ОСОБА_5 суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких злочинів, інформацію про особу винного, який визнав вину та щиро розкаявся у вчиненому, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відшкодування засудженим заподіяної матеріальної шкоди, а також відсутність у потерпілого вимог матеріального характеру.
Обставинами, які пом`якшують покарання, визнано визнання вини та щире каяття, а також добровільне відшкодування завданої матеріальної шкоди.
Обставин, які обтяжують покарання, встановлено не було.
Сукупність наведеної інформації дала суду першої інстанції підстави для висновку про призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 69 КК у розмірі, нижче від найнижчої межі - 6 років, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 186 КК.
Із зазначеною позицією місцевого суду погодився й суд апеляційної інстанції. Відповідно до змісту оскаржуваної ухвали під час перегляду вироку апеляційний суд перевірив доводи щодо суворості покарання, викладені в апеляційній скарзі захисника, та навів переконливі мотиви, у зв`язку з якими визнав їх неприйнятними.
Крім того, апеляційний суд оцінив довід захисника про те, що судом першої інстанції не враховано сімейний стан засудженого та дійшов обґрунтованого висновку про те, що наявність сім`ї та утриманців може враховуватися судом при індивідуалізації покарання, однак ця обставина сама по собі не є вирішальною підставою для його пом`якшення чи звільнення особи від покарання.
Також суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про неможливість призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень ст.75 КК, оскільки означені положення підлягають застосуванню у випадку призначення покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років. Однак у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_5 було призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
На думку колегії суддів касаційного суду, місцевий та апеляційний суди дійшли правильного висновку про наявність підстав для призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК з реальним його відбуванням, оскільки виправлення  ОСОБА_5 , враховуючи обставини кримінального правопорушення (вчинення умисного злочину проти власності в умовах воєнного стану із застосуванням насильства), можливе лише за умови ізоляції його від суспільства.
Крім того, посилання захисника на відсутність будь-яких наслідків вчиненого засудженим кримінального правопорушення не відповідає дійсності, оскільки потерпілому було заподіяно легке тілесне ушкодження та матеріальна шкода, яка була відшкодована лише згодом.
Відомостей, які б слугували підставою для зміни або скасування оскаржуваних судових рішень, як про це вказує захисник у поданій касаційній скарзі, колегією суддів не встановлено.
З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюзахисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Київського районного суду міста Одеси від 26 лютого 2025 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3