П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 564/3000/24
Провадження № 22-ц/4815/49/26

Головуючий у Костопільському районному суді 
Рівненської області: суддя Цвіркун О.С.
Додаткове рішення суду першої інстанції 
(повний текст) ухвалено: 18 червня 2025 року
у м. Костопіль Рівненської області

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Євгеюка Олександра Євстафійовича на додаткове рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 18 червня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Скоропад Валентина Володимирівна; про визнання спадкового договору недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, 
в с т а н о в и в:
У серпні 2024 року в суд звернулася ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Скоропад В.В.; про визнання недійсним спадкового договору від 26 серпня 2017 року, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 та посвідченого державним нотаріусом Костопільської районної державної нотаріальної контори Рівненської області Матросовою А.М., зареєстрованого в реєстрі за №1-625, та скасування запису про державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_2 на квартиру   АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2955304556060, номер відомостей про речове право: 55476685, дата державної реєстрації: 13.06.2024.
Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 11 червня 2025 ОСОБА_1 відмовлено в позові до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Скоропад В.В.; про визнання спадкового договору недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Постановою Рівненського апеляційного суду від 20 січня 2026 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Євгеюка О.Є. задоволено частково.
Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 11 червня 2025 року скасовано.
ОСОБА_1 відмовлено в позові до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Скоропад В.В.; про визнання спадкового договору недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Додатковим рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 18 червня 2025 року заяву представника ОСОБА_2 – адвоката Пархомчук В.В. задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 15 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.
У поданій через свого представника – адвоката Євгеюка О.Є. апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи додаткове рішення незаконним і необґрунтованим, що фактично полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи та порушенні норм процесуального права, просить його скасувати, відмовивши у задоволенні заяви представника відповідача.
На її обґрунтування зазначалося про помилковість стягнення судом витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 гривень, оскільки відповідний договір від імені АО "Лінія права" підписано учасником об`єднання – адвокатом Кухаруком І.М. без доручення довіреності на здійснення таких повноважень. При цьому керівником об`єднання є інша особа, яка правомочна підписувати без довіреності договір про надання правової допомоги і акт прийому-передачі послуг правової допомоги. Отже, вказані договір від 06 серпня 2024 року та акт прийому-передачі послуг правової допомоги від 12 червня 2025 року не є належними і допустимими доказами, які підтверджують понесені відповідачем судові витрати.
При цьому договір не містить застереження про те, що адвокат Пархомчук В.В. представлятиме інтереси ОСОБА_2 від імені АО "Лінія права" на виконання його умов, а інших доказів про те, що АО "Лінія права" уповноважила цього адвоката на представництво інтересів клієнта у справі надано не було.
Не надано адвокатом і жодних фінансових документів на підтвердження отримання від клієнта гонорару у розмірі 20 000 гривень. Обставина вартості наданих послуг стверджується лише у акті прийому-передачі послуг правової допомоги від 12 червня 2025 року. Вважає, що належним фінансовим документом, який свідчить про отримання коштів від клієнта, повинна бути виписка з банку – у разі одержання коштів на рахунок адвокатського об`єднання або фіскальний чек РРО – у разі одержання від клієнта готівкових коштів.
На його думку, заявлені до відшкодування витрати у розмірі 20 000 гривень є непропорційно завищеними і суперечать складності справи, витраченому часові та особі адвоката.
З огляду на викладені обставини судом залишено без належної уваги норми ст. 137 ЦПК України, ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", постанови Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №910/232/17, від 16 квітня 2020 року у справі №727/4597/19, від 05 червня 2018 року у справі №904/8308/17, постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 і від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, рішення Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East\West Alliance Limited проти України" (заява №19336/04) та від 23 січня 2014 року у справі "Лавентс проти Латвії" (заява №58442/00.
У поданому відзиві представник ОСОБА_2 - адвокат Пархомчук В.В., вважаючи оскаржуване додаткове рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу – відхилити.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
Відповідно до ст.ст. 263, 367 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 11 червня 2025 ОСОБА_1 відмовлено в позові до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Скоропад В.В.; про визнання спадкового договору недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Постановою Рівненського апеляційного суду від 20 січня 2026 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Євгеюка О.Є. задоволено частково.
Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 11 червня 2025 року скасовано.
ОСОБА_1 відмовлено в позові до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Скоропад В.В.; про визнання спадкового договору недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Додатковим рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 18 червня 2025 року заяву представника ОСОБА_2 – адвоката Пархомчук В.В. задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 15 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.
Повно і правильно з`ясувавши обставини процесуального питання та встановивши, що при його вирішенні до застосування підлягають норми права, на застосуванні яких наполягала представник відповідача, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 15 000 гривень у рахунок понесених витрат на правничу допомогу.
Згідно із ст.ст. 1, 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги – це домовленість за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договором про надання правової допомоги.
Рішення Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East\West Alliance Limited проти України" (заява №19336/04, п. 269) вказує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
19 лютого 2020 року Великою Палатою Верховного Суду прийнято додаткову постанову у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19), де зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим, чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. 
За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. 
Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.
У разі недотримання останніх вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. 
Частиною восьмою ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що Цивільним процесуальним кодексом України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1.) їх дійсність; 2.) необхідність; 3.) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Судом попередньої інстанції з`ясовано, що на підтвердження понесених ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу її представником – адвокатом Пархомчук В.В. надано копію договору про надання правової допомоги від 06 серпня 2024 року, пунктом 2 якого передбачені вартість послуг і порядок розрахунків. Контрагенти договору обумовили, що за надання правової допомоги ОСОБА_2 повинна сплатити фіксований розмір гонорару у 20 000 гривень, який вона зобов`язана оплатити протягом трьох днів з моменту підписання цього правочину.
З акту прийому-передачі послуг правової допомоги від 12 червня 2025 року вбачається, що ОСОБА_2 надано АО "Лінія права" правову допомогу у такому обсязі:
- первинна консультація щодо підстав та порядку визнання недійсним спадкового договору;
- ознайомлення з позовною заявою та іншими матеріалами цивільної справи №564/3000/24;
- формування та узгодження правової позиції з клієнтом;
- збирання доказів, підготовка та подання адвокатських запитів;
- підготовка та подання до суду відзиву, клопотань про доручення доказів, письмових пояснень, письмових дебатів;
- представництво інтересів клієнта у дев`яти судових засіданнях в Костопільському районному суді Рівненської області;
- надання правових консультацій в межах предмету цього договору.
Вартість наданої правової допомоги складає 20 000 гривень.
Сторони погодили, що адвокатське об`єднання належним чином виконало свої зобов`язання за договором від 06 серпня 2024 року. Жодних претензій від клієнта щодо змісту, обсягу та якості правової допомоги немає. 
Між тим, суд попередньої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки розмір витрат, про стягнення яких просила адвокат, є завищеними стосовно іншої сторони справи. Зважаючи на викладене, суд ухвалив оскаржуване додаткове рішення та стягнув з позивача на користь відповідача понесені витрати на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 15 000 гривень.
Отже, всупереч доводам апеляційної скарги суд вирішив питання розподілу понесених відповідачем витрат на правничу допомогу адвоката з урахуванням основних засад цивільного судочинства, в т.ч. пропорційності, співмірності та розумності. 
Колегія суддів з визначеним судом розміром відшкодування і підставами його зменшення погоджується повністю. 
Аналізуючи процесуальне законодавство про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, Верховний Суд дійшов висновку, що до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору.
Подібні правові висновки сформульовані Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, провадження № 61-44217св18, у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 640/4126/19, провадження № 61-14735св20 та ін.
Такий підхід простежується і в судових рішеннях Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19 та Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 26 червня 2019 року у справі № 813/481/18, провадження № К/9901/13036/19, від 08 вересня 2020 року у справі № 640/10548/19, провадження № К/9901/33762/19, від 29 жовтня 2020 року у справі № 686/5064/20, провадження № К/9901/22452/20.
Крім того, підлягає врахуванню практика та рекомендації Європейського суду з прав людини.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.
У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду
Тому заявлені в апеляційній скарзі аргументи не знайшли свого підтвердження. 
Щодо покликань про неправильність оцінки судом доказів у справі, то колегія суддів з ними погодитися не може.
Так, згідно зі ст.ст. 12, 76, 77-80 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або запеечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Колегією суддів береться до уваги, що формальні помилки, допущені адвокатським об`єднанням при укладенні договору про надання правничої допомоги не свідчать про ненадання чи неякісне надання адвокатом професійної правничої допомоги. Сам по собі факт представництва інтересів ОСОБА_2 адвокатом Пархомчук В.В. у суді очевидно вказує про виконання АО "Лінія права" своїх договірних обов`язків. 
При цьому право ОСОБА_2 , яка реально понесла судові витрати і на користь якої вимагається їх стягнення із ОСОБА_1 , не повинно залежати від специфіки ведення діловодства та оформлення документації у адвокатському об`єднанні, адже їй не було і не могло бути відомо про особливості укладення договорів АО "Лінія права" із клієнтами. 
Так само необґрунтованими є твердження автора апеляційної скарги про незастосування судом висновків, що висловлені у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №910/232/17, від 16 квітня 2020 року у справі №727/4597/19, від 05 червня 2018 року у справі №904/8308/17, постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 і від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, оскільки питання, які були предметом перегляду судом касаційної інстанції та яке переглядається Рівненським апеляційним судом, відрізняються між собою обставинами справи, своїми характеристиками і правовою природою, тобто не є подібними та є нерелевантними.
В решті аргументи заявника також не заслуговують на увагу.
Колегією суддів ураховується і те, що скасування основного рішення суду не впливає на факт понесення ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу і необхідність їх відшкодування позивачем, позаяк постановою апеляційного суду також відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , тобто справу вирішено так само на користь відповідача.
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Підставою для залишення оскаржуваного додаткового рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Євгеюка Олександра Євстафійовича залишити без задоволення, а додаткове рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 18 червня 2025 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:        С.В. Хилевич

Судді:         С.В.Боймиструк

С.С.Шимків