ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року	Львів	Справа № 303/8624/25 пров. № А/857/52708/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Заверухи О.Б.,
суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,
за участю секретаря судового засідання Тучапської Д.Р.,
представника позивача Пушкара В.В.,
відповідача ОСОБА_1 ,
перекладача Марчак А.С.,

розглянувши у судовому засіданні (в режимі відеоконференції) в м. Львові апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про затримання іноземця з метою забезпечення примусового видворення за межі території України,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Курах Л.В., 
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Мукачево, 
дата складання повного тексту рішення – не зазначено, 

В С Т А Н О В И В:

04 листопада 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до суду з позовом до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому просив про затримати його з метою забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 місяців, до 02.05.2026.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач був виявлений та затриманий 02.11.2025 близько 11:10 прикордонним нарядом «Група реагування» відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) в межах прикордонної смуги, на напрямку 224 прикордонного знаку, на відстані 700 метрів від державного кордону України (територія Великобийганської об`єднаної територіальної громади Берегівського району Закарпатської області) під час спроби незаконного перетинання державного кордону з України в Угорщину, поза пунктами пропуску через державний кордон України, у складі групи осіб. Своїми діями відповідач порушив вимоги статей 9, 12 Закону України «Про державний кордон України», чим вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 2 статті 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Незаконне перетинання або спроба незаконного перетинання державного кордону України» (далі – КУпАП). Постановою Берегівського районного суду Закарпатської області від 04.11.2025 відповідача визнано винним у вчиненні правопорушення, відповідальність за яке передбачено частиною другою статті 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення. 04.11.2025 начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 полковником ОСОБА_4 прийнято рішення про примусове видворення відповідача за межі території України. Вказує, що відповідач втратив підстави для законного перебування на території України, передбачені частиною 16 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» у зв`язку із скасуванням візи у відповідності до вимог абзацу третього частини другої статті 12 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 листопада 2025 року адміністративний позов задоволено повністю. Затримано громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою забезпечення примусового видворення за межі території України строком 6 (шість) місяців, а саме до 04.05.2024 (включно).
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач перебуває на території України незаконно, оскільки йому було скасовано візу на підставі абзацу третього частини другої статті 12 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», у зв`язку з чим відповідач втратив підстави для законного перебування на території України, передбачені частиною 16 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Суд першої інстанції врахував, що затримання відповідача незважаючи на серйозність такого заходу, з огляду на встановлені судом фактичні обставини, є цілком виправданим та належним, тому як в даному випадку застосування інших, менш суворих заходів, буде недостатніми для гарантування виконання такою особою певних обов`язків пов`язаних із залишенням території України. Таким чином, існують ризики, що відповідач може ухилятися від примусового видворення за межі України. З урахуванням вищевказаних фактичних обставин справи та вимог чинного законодавства, суд першої інстанції вважав, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Не погодившись з прийнятим рішенням, громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції, йому не було забезпечено належний переклад, не надано перекладача який володіє мовою країни його походження – бенгальською мовою. Вказує, що обидва перекладачі з англійської мови не володіли мовою його країни походження і відповідач не був обізнаний з матеріалами справи та про ту обставину, що його затримують з метою видворення за межі території України. Зауважує, що під час судового розгляду відповідач був позбавлений правової допомоги та в нього був відсутній захисник.
Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Вказує, що апеляційній скарзі представник відповідача не заперечує факт володіння та розуміння відповідачем англійської мови, жодних заперечень з цього приводу не було заявлено іноземцем й під час розгляду справи судом. Зауважує, що відповідач на достатньому рівні володіє англійською мовою, оскільки з його власної ініціативи був залучений ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_1 ) до судових засідань по справах № 303/8626/25 та №303/8625/25 в якості перекладача з англійської мови на бенгальську, під час яких прийняв присягу перекладача та був попереджений про кримінальну відповідальність в порядку статті 200 КАС України. З протоколу про адміністративне затримання від 02.11.2025, долученого до позовної заяви слідує, що про факт затримання відповідача строком до 3 діб в порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 № 1363, було повідомлено центр з надання безоплатної правничої допомоги (повідомлення № 001-070001351). Відповідачу було призначено адвоката якому в подальшому було забезпечено вільний доступ до затриманої особи з метою їх конфіденційного побачення, можливість для ознайомлення з матеріалами справи та реалізації інших прав із захисту.
26 січня 2026 року на адресу Восьмого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання представника громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) адвоката Воробея П.О. про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю бути особисто присутнім в судовому засіданні, а також неможливістю прийняти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Протокольною ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, оскільки до вказаного клопотання не долучено жодних доказів, які б підтверджували неможливість участі адвоката у судовому засіданні.
У судовому засіданні згідно з перекладом з англійської мови перекладача Марчак А.С. громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) не заперечував щодо розгляду справи за відсутності його представника ОСОБА_5 , підтримав апеляційну скаргу, просив не видворяти його в країну походження.
Представник позивача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , в`їхав на територію України 08.10.2025 через пункт пропуску «Могилів-Подільський» на підставі паспорта громадянина Народної Республіки Бангладеш НОМЕР_2 , виданого 22.10.2024, DIP/DHAKA, дійсного до 21.10.2034 та візи НОМЕР_3 , дійсної до 08.12.2025, з метою працевлаштування (приймаюча сторона – ТОВ «Вінницька птахофабрика»).
02.11.2025 близько 11:10 прикордонним нарядом «Група реагування» від відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) в межах прикордонної смуги, на напрямку 224 прикордонного знаку, на відстані 700 метрів від державного кордону України (територія Великобийганської об`єднаної територіальної громади Берегівського району Закарпатської області) було виявлено та затримано громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час спроби незаконного перетину державного кордону з України в Угорщину, поза пунктами пропуску через державний кордон України, у складі групи осіб.
Постановою Берегівського районного суду Закарпатської області від 04 листопада 2025 року у справі № 297/3886/25, яке набрало законної сили, визнано ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканця АДРЕСА_1 , винним за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді 10 діб адміністративного арешту.
04.11.2025 начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 полковником ОСОБА_4 прийнято рішення про примусове видворення відповідача за межі території України.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції України та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Частиною 1 ст. 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», визначено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.
Згідно з частинами першою та другою статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України; 2) затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття на поруки підприємством, установою чи організацією; 4) зобов`язання внести заставу.
Заходи, визначені цією статтею, також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіального органу чи підрозділу, органу охорони державного кордону, органу Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства вчинили порушення законодавства України про державний кордон або про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, до завершення процедури розгляду такої заяви.
Частиною 11 статті 289 КАС України передбачено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але загальний строк затримання не повинен перевищувати вісімнадцять місяців.
Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи (ч.13 ст.289 КАС України).
Розгляд питань, визначених цією статтею, здійснюється судом за обов`язкової участі сторін, у тому числі може проводитися у режимі відеоконференції та з трансляцією з іншого приміщення, розташованого поза межами приміщення суду, в порядку, визначеному цим Кодексом (ч.13 ст.289 КАС України).
Судом першої інстанції вірно враховано, що відповідно до частини першої ст.15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в`їзд в Україну та виїзд іноземців та осіб без громадянства з України здійснюється за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України.
Абзац третій частини другої статті 12 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає, що у випадку прийняття відносно іноземця або особи без громадянства рішення про примусове видворення за межі території України, іноземцю або особі без громадянства скасовується віза (згідно з п. 2 частини першої статті 1 цього Закону дозвіл, наданий уповноваженим органом України в установленій законодавством формі, необхідний для в`їзду на територію України або для транзитного проїзду через її територію та перебування на території України протягом відповідного строку).
Відповідно до частини четвертої статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Відповідно до п. 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1110, пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства.
Згідно п. 5 вказаного Типового положення, строк тримання затриманих іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування становить шість місяців з дня фактичного затримання особи. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи в зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але загальний строк затримання не повинен перевищувати вісімнадцять місяців.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач перебуває на території України незаконно, оскільки йому було скасовано візу на підставі абзацу третього частини другої статті 12 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», у зв`язку з чим відповідач втратив підстави для законного перебування на території України, передбачені частиною 16 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Колегія суддів враховує висновки ЄСПЛ у справах щодо питань обмеження права на свободу, передбаченого підпунктом «f» п.1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому вказано, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.
З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про фактичну наявність підстав вважати можливим ухилення відповідача від виконання рішення про його примусове видворення, та про необхідність затримання відповідача із поміщенням його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, оскільки відповідач знаходиться на території України без законних підстав та може ухилятися від виконання рішення про його примусове видворення.
Отже, з метою забезпечення примусового видворення відповідача за межі території України позовну вимогу про затримання відповідача строком на шість місяців з метою забезпечення примусового видворення за межі території України необхідно задовольнити.
Колегія суддів зауважує, що доводи апеляційної скарги по суті предмету спору щодо наявності підстав для затримання відповідача з метою забезпечення його примусового видворення, не обґрунтовані, а тому не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції.
Щодо покликань скаржника на те, що під час розгляду адміністративного позову в суді першої інстанції відповідачу не було забезпечено належний переклад на мову країни його походження, а також він був позбавлений правової допомоги та у нього був відсутній захисник, колегія суддів зазначає наступне.
Стаття 9 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначає, що суд створює такі умови, за яких кожному учаснику судового процесу гарантується рівність у реалізації наданих процесуальних прав та у виконанні процесуальних обов`язків, визначених процесуальним законом.
Права та обов`язки учасників справи, що беруть участь в адміністративному процесі, передбачено статтею 44 КАС України.
Стаття 15 КАС України передбачає, що судочинство та діловодство в адміністративних судах проводяться державною мовою. Учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку встановленому КАС України.
Відповідно до статті 71 КАС України перекладачем є особа, яка вільно володіє мовою, якою здійснюється адміністративне судочинство, та іншою мовою, знання якої необхідне для усного або письмового перекладу з однієї мови на іншу, а також особа, яка володіє технікою спілкування з глухими, нічними чи глухонімими.
Колегія суддів враховує, що згідно матеріалів справи, для розуміння відповідачем змісту складених відносно нього адміністративно-процесуальних документів, прийнятих правових рішень, адміністративного позову та під час розгляду його в суді першої інстанції було залучено перекладача із англійської на українську мову, переклад здійснював перекладач Гарапко П.А.). Заперечень з цього приводу від відповідача не надходило.
Так, згідно матеріалів справи відповідач був ознайомлений на зрозумілій йому мові під розпис із протоколом адміністративного затримання від 02.11.2025, протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 02.11.2025, протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 02.11.2025, протоколом серії ЗхРУ № 340292 від 02.11.2025 про адміністративне правопорушення (а.с.8-12); рішенням від 04.11.2025 про примусове видворення за межі території України (а.с.18 - зворот а.с.19); позовною заявою про затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України (а.с.1 - зворот а.с.7).
Сам відповідач за участі перекладача надав власноручні пояснення від 02.11.2025 під час його адміністративного затримання (а.с.12).
Факт залучення до здійснення перекладу під час затримання відповідача в порядку, передбаченому статтями 260, 261, 263 КУпАП, та під час розгляду в суді адміністративного позову про затримання іноземця в порядку, передбаченому статтею 289 КАС України, різних перекладачів, які володіють англійською мовою, жодним чином не суперечить нормам чинного законодавства, натомість, свідчить про вжиття суб`єктом владних повноважень всіх заходів для забезпечення реалізації іноземцем своїх прав.
Заявлені в апеляційній скарзі твердження про необізнаність відповідача з матеріалами справи та про його затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України, суперечать фактичним обставинам, що мали місце на момент подання позовної заяви до суду та її розгляду, оскільки, зміст позовної заяви та підстави її подання були доведені іноземцю зрозумілою йому мовою, із залученням перекладачів перед направленням цієї заяви до суду, що підтверджено матеріалами справи.
Також у судовому засіданні перед початком розгляду справи по суті судом першої інстанції з`ясовувався факт ознайомлення відповідача зі змістом позовної заяви, відповідач даний факт підтвердив.
Щодо покликань відповідача в апеляційній скарзі про факт позбавлення його правничої допомоги, то як слідує з протоколу про адміністративне затримання від 02.11.2025, про факт затримання відповідача строком до 3 діб в порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 № 1363, було повідомлено центр з надання безоплатної правничої допомоги. Відповідачу було призначено адвоката (доручення про надання безоплатної вторинної правничої допомоги від 02.11.2025 №001070002730), якому в подальшому було забезпечено вільний доступ до затриманої особи з метою їх конфіденційного побачення, можливість для ознайомлення з матеріалами справи та реалізації інших прав із захисту.
Водночас, приписами ст.16 КАС України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Перелік суб`єктів, що мають, право на безоплатну вторинну правничу допомогу, та порядок її надання визначено розділом III Закону України «Про безоплатну правничу допомогу».
Згідно з п.11 ч.1 ст.14 згаданого Закону право на безоплатну вторинну правничу допомогу згідно з цим Законом та іншими законами мають іноземці та особи без громадянства, затримані з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, - на правничі послуги, передбачені пунктами 2 і 3 частини другої статті 13 цього Закону, з моменту затримання.
Водночас, КАС України не встановлює безумовного обов`язку суду під час розгляду справ самостійно, за відсутності відповідного клопотання з боку відповідача, залучати адвоката та забезпечувати його участь під час судового розгляду.
Отже, оскільки під час розгляду справи в суді відповідач клопотань про залучення адвоката не заявляв, об`єктивних підстав для залучення адвоката з власної ініціативи в суду не було.
Підсумовуючи вищезазначене, рішення про затримання відповідача з метою забезпечення примусового видворення за межі території України ухвалено судом першої інстанції із дотриманням вимог ст.289 КАС України, ст.ст.1, 4, 23, 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 289, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) залишити без задоволення, а рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 листопада 2025 року у справі № 303/8624/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін