П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/3791/25 
     Головуючий суддя 1-ої інстанції - Козачок І.С.   
     Суддя-доповідач - Шидловський В.Б.   
09 грудня 2025 року                                                                                           
                                                                                                              м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Шидловського В.Б. 
суддів:  Капустинського М.М.  Сапальової Т.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправною відмову у звільненні за сімейними обставинами відповідно до п.п."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю до 18 років; 
- зобов`язати відповідача звільнити його зі служби відповідно до п.п."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 . Вказує на те, що має право на звільнення з військової служби на підставі п.п."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю до 18 років. На думку позивача, до спірних відносин підлягають застосуванню норми Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” у редакції, чинній на момент подання рапорту, а не на час його розгляду.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 червня 2025 року позовні вимоги задоволено повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 16 листопада 2023 №608-ОС солдат ОСОБА_1 був зарахований у списки особового складу та на всі види забезпечення  підрозділу.
Згідно з наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 22.02.2024 №196-ОС ОСОБА_1 приступив до виконання обов`язків за посадою інспектора прикордонної служби 2 категорії - водія другого відділу прикордонної служби четвертої прикордонної комендатури швидкого реагування із 26 листопада 2023.
Із наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону  від 09.04.2024 №144-ВВ слідує, що ОСОБА_1 відряджено до ділянки НОМЕР_3 прикордонного загону для проведення заміни (ротації сил і засобів) з 8 квітня 2024. Наказ виданий на підставі бойового наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 04.04.2024 №11-гриф, посвідчення про відрядження військової частини НОМЕР_1 від 07.04.2024 №1922.
15 квітня 2024 позивачем направлено засобами поштового зв`язку із міста Одеси  рапорт, адресований начальнику НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) про звільнення  заявника  з військової служби. У рапорті ОСОБА_1 просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" у зв`язку з вихованням ним дитини з інвалідністю до 18 років. До   рапорту додавались копії паспорту, довідки щодо РНОКПП, свідоцтва про укладення шлюбу, ID картки дружини, свідоцтва про народження сина, медичного висновку стосовно дитини №56 від 05.04.2024, довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб.
Рішенням від 13 вересня 2024 року у справі № 560/7465/24 Хмельницький окружний адміністративний суд зобов`язав військову частину НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України розглянути рапорт ОСОБА_1 від 15.04.2024 та прийняти рішення в межах наданих повноважень відповідно до вимог закону.
НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України розглянув рапорт позивача від 15.04.2024  і листом від 07.03.2025 № 08/3801-25-Вих. повідомив про те, що згідно із п.п."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (із застосуванням п.3 ч.12 ст.26 цього ж закону) однією із підстав звільнення через сімейні обставини є виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати. Згідно з документами, які заявник додав до рапорту, у військовослужбовця є дружина ОСОБА_2 (мати дитини), яка зобов`язана виховувати їх сина. Враховуючи це, відсутні підстави для звільнення заявника в запас Збройних Сил України.
Позивач вважаючи відмову протиправною, звернувся до суду.
Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для задоволення адміністративного позову.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначається Законом України від 25.03.1992 №2232-ХІІ “Про військовий обов`язок і військову службу” (далі Закон №2232-ХІІ).
Частинами 1, 2 ст.1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до ч.5 зазначеної норми від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Статтею 24 Закону № 2232-XII унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби. Згідно з ч. 3 цієї статті закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені ст.26 Закону №2232-XII, а у ч.4 цієї норми наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, зокрема: під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану) (пункт 1), під час воєнного стану (пункт 2).
Зокрема, за правилами п.п.“г” п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ (у редакції, яка була чинною на день звернення позивача з рапортом до відповідача) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби  під час дії воєнного стану, зокрема,  через  сімейні обставини або інші поважні причини, серед яких  виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років.
18.05.2024 набрав чинності Закон України від 11.04.2024 №3633-IX “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку” (далі Закон № 3633-IX), яким статтю  26 “Звільнення з військової служби” Закону №2232-ХІІ викладено в новій редакції.
Відповідно до  п.п.“г” п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ у новій редакції військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу). 
Пункт 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ визначає у  переліку  сімейних обставин або інших поважних причин, які дають підстави на звільнення з військової служби під час дії воєнного стану, зокрема, виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.
Отже,  звільнення військовослужбовця з військової служби через виховання ним дитини з інвалідністю віком до 18 років із 18.05.2024 допускається у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані за законом її виховувати. До вказаної дати Закон №2232-ХІІ такої  умови  не містив.
Відповідач розглянув рапорт позивача після набрання рішенням суду законної сили - 06.03.2025 та з урахуванням вказаної (зі змінами) редакції ст.26 Закону №2232-ХІІ, яка діяла на момент розгляду рапорту.
Водночас, як на момент направлення позивачем рапорту, так і на момент його одержання військовою частиною, діяла попередня редакція статті 26 Закону №2232-ХІІ, отже заявник мав законні підстави вважати, що його звернення буде розглянуте відповідно до чинних на той момент норм закону.
Колегія суддів погоджується із тим, що у спірній ситуації підлягає застосуванню конституційний принцип незворотності дії закону у часі, який сформульований Конституційним Судом  України. Згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст.58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 №1-зп, від  09.02.1999 №1-рп/99, від 05.04.2001 №3-рп/2001, від 13.03.2012 №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
У контексті застосування цього принципу у разі, якщо правовідносини стосовно реалізації певного права розпочались  у період чинності нормативно-правового акта, за умови, що особа здійснила конкретні дії, що виражають її волевиявлення стосовно реалізації права (звернулась до суб`єкта владних повноважень, подала повний пакет документів тощо), особа повинна мати можливість закінчити реалізацію відповідного права за тими нормами, що діяли на момент початку реалізації такого  права, навіть якщо до завершення реалізації права вони змінились.
Отже, на момент направлення заявником  рапорту і на момент його надходження до органів управління у позивача був відсутній обов`язок додатково підтверджувати відсутність осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю (в межах п.п."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII у чинній на той час редакції).
Колегія суддів зазначає, що розгляд рапорту, поданого позивачем ще 15 квітня 2024, фактично відбувся майже через 1 рік (06.03.2025) і лише після набрання законної сили рішеннями суду, якими встановлені протиправні дії/бездіяльність органів військового управління. Водночас, судом не встановлені будь - які об`єктивні  причини, через які рапорт не міг бути розглянутий своєчасно, тобто до моменту  вступу в дію  змін у законі.
Зазначені обставини порушують усталений принцип належного урядування, який покладає саме на суб`єктів владних повноважень відповідальність за допущені у їх діяльності помилки або процедурні зволікання.
Враховуючи  також те, що відповідачем  у наданій   ОСОБА_1  відповіді, а також під час судового розгляду не наведено будь - яких інших самостійних підстав для відмови у задоволенні рапорту позивача, дії відповідача не можна вважати обґрунтованими і правомірними. Відповідач
протилежне суду не довів і доводи позивача належними доказами не спростував.
З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги слід задовольнити та зобов`язати відповідача прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби (за сімейними обставинами у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років) на підставі підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” у редакції, чинній на момент звернення з рапортом, із урахуванням висновків суду.
Відповідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують.
За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального  права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги  висновків суду не спростовують,  то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Шидловський В.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Капустинський М.М.    Сапальова Т.В.