П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 року м. Київ

Справа № 753/15069/25
Провадження: № 22-ц/824/3520/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Шаповалової К. В.,
у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

в с т а н о в и в:

В липні 2025 року КП ВО Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що КП "Київтеплоенерго" надає послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачка зареєстрована у квартирі № 255 вказаного будинку та є споживачем зазначених вище послуг. У зв`язку із несплатою відповідачем коштів за отримані послуги, у неї виникла заборгованість, яка разом із врахуванням 3% річних від суми боргу, її інфляційної складової та пені складає 142 150,66 грн, та яку КП ВО Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» просить стягнути на свою користь у судовому порядку. 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва 24 вересня 2025 року позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість: за спожиті послуги з централізованого опалення за період до 01 травня 2018 року у розмірі 3866,25 грн, інфляційну складову у розмірі 637,93 грн та 3% від суми боргу - 154,44 грн; за спожиті послуги з централізованого гарячого водопостачання за період до 01 травня 2018 року у розмірі 1132,71 грн, інфляційну складову у розмірі 186,90 грн та 3% від суми боргу - 45,25 грн; за спожиті послуги з централізованого опалення за період з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року у розмірі 44931, 55 грн, інфляційну складову у розмірі 7813,55 грн та 3% від суми боргу - 1901,48 грн; за спожиті послуги з централізованого постачання гарячої води за період з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року у розмірі 416,32 грн, інфляційну складову у розмірі 325,37 грн та 3% від суми боргу - 97,27 грн; за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 41132,43 грн, інфляційну складову у розмірі 5587,87 грн, 3% від суми боргу - 1336,56 грн та пеню у розмірі 1626,14 грн; за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги постачання гарячої води у розмірі 24978,83 грн, інфляційну складову у розмірі 3220,35 грн, 3% від суми боргу - 752,08 грн та пеню у розмірі 915,03 грн; плату за абонентське обслуговування за постачання теплової енергії у розмірі 728,36 грн; плату за абонентське обслуговування за постачання гарячої води у розмірі 363,99 грн, що в загальному розмірі складає 142 150,66 грн, а також суму судового збору у розмірі 3028 грн.
Не погодившись із судовим рішенням у частині відмови в розстроченні сплати суми боргу, нарахованої пені та трьох відсотків річних, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та направити справу на новий розгляд для вирішення питання щодо можливості розстрочення виконання зобов`язання.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначає, що суд першої інстанції не надав їй можливості подати додаткові докази, які підтверджують її фінансову неспроможність та наявність особливих життєвих обставин, а також не витребував такі докази з власної ініціативи та не надав їм належної оцінки.
Зокрема, вказує на те, що з 2022 року вона тимчасово проживає за кордоном (у Франції), є вдовою, самостійно утримує двох неповнолітніх дітей, має обмежений дохід, що об`єктивно впливає на її платоспроможність та можливість одноразового погашення всієї суми заборгованості.
Крім того, зазначає, що суд першої інстанції не врахував факт часткового погашення заборгованості у розмірі 5 000 грн, що підтверджується відповідною квитанцією, яка долучається до апеляційної скарги.
У зв`язку з наведеним, вважає, що нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат є надмірним та непропорційним щодо її фактичного фінансового стану, а тому суперечить принципам розумності, справедливості та співмірності цивільно-правової відповідальності.
З урахуванням викладеного, просить суд, урахувавши надані докази її фінансової неспроможності та життєві обставини, визначити розстрочення виконання зобов`язання з щомісячною сплатою у розмірі 5 000 грн або в іншому розмірі на розсуд суду.
На підтвердження викладених обставин до апеляційної скарги додає та заявлено клопотання про долучення доказів, а саме:
копії документів, що підтверджують тимчасове проживання у Франції;
документів, що підтверджують склад сім`ї та наявність двох неповнолітніх дітей;
документів щодо припинення діяльності фізичної особи - підприємця (припинення застосування спрощеної системи оподаткування);
квитанції про часткове погашення заборгованості у розмірі 5 000 грн.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 20 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за її відсутності.
Представник КП ВО Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» Кононенко І. О. заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва 24 вересня 2025 року оскаржується в частині відмови в розстроченні сплати суми боргу, нарахованої пені та трьох відсотків річних, а тому в іншій частині не переглядається.
Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» є належним виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води у будинку АДРЕСА_1 .
Відповідачка, ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі № 255 зазначеного будинку та є індивідуальним споживачем відповідних житлово-комунальних послуг. В установленому законом порядку від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води вона не відключалася, заяв про припинення або обмеження надання послуг не подавала.
З матеріалів справи убачається, що в період, визначений у позовній заяві, відповідачка не виконувала належним чином обов`язок щодо своєчасної та повної оплати наданих їй житлово-комунальних послуг, унаслідок чого утворилася заборгованість, розмір якої підтверджується розрахунками, наданими позивачем, та не спростована відповідачкою належними і допустимими доказами.
У відзиві на позов відповідачка не заперечувала факту наявності заборгованості, однак посилалася на обставини свого фактичного проживання за межами України, складні життєві обставини та обмежені фінансові можливості. Водночас належних доказів, які б підтверджували відсутність споживання послуг або звільняли її від обов`язку їх оплати, суду першої інстанції подано не було.
Судом першої інстанції також встановлено, що нарахування інфляційних втрат, трьох відсотків річних та пені здійснено позивачем з дотриманням вимог чинного законодавства, з урахуванням обмежень, встановлених на період дії воєнного стану, а відповідні розрахунки є арифметично правильними та підтверджуються матеріалами справи.
Звертаючись із клопотанням про розстрочення виконання рішення, відповідачка посилалася на скрутне матеріальне становище, однак належних та достатніх доказів, які б свідчили про неможливість виконання рішення суду у встановленому порядку або про наявність виключних підстав для надання розстрочки, суду першої інстанції не надала.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування та стягнення основної суми заборгованості за надані житлово-комунальні послуги є обґрунтованими та підтверджуються матеріалами справи, однак відмовив у задоволенні клопотання відповідачки про розстрочення виконання рішення, а також визнав правомірним нарахування трьох відсотків річних, не вбачаючи підстав для їх зменшення чи звільнення відповідачки від відповідної відповідальності.
Перевіряючи такі висновки суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною 1ст. 267 ЦПК України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
Відповідно до змісту ч.ч.1,3,4 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події, тощо.
Суд може розстрочити виконання рішення лише у виняткових випадках, за наявності обставин, що ускладнюють його виконання за умови надання достатніх доказів наявності таких обставин.
У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).
Звертаючись до суду із відзивом на позовну заяву, відповідачка зазначала, що перебуває у скрутному матеріальному становищі, посилаючись на складні життєві обставини, відсутність стабільного доходу та неможливість одноразового погашення всієї суми заборгованості, у зв`язку з чим просила суд врахувати наведені нею доводи при вирішенні питання щодо можливості розстрочення виконання зобов`язання.
Як убачається з матеріалів справи, відповідачка подала до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, до якого, зокрема, долучила квитанцію про оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 4 000 грн (а. с. 43). Водночас, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв зазначену квитанцію до уваги, оскільки з її змісту вбачається, що призначення платежу стосується оплати за липень 2025 року, тобто періоду, який не охоплюється позовними вимогами, адже нарахування заборгованості у даній справі здійснювалося по травень 2025 року включно (а .с. 13). Отже, поданий платіж не спростовує ні розміру заявленої заборгованості, ні правомірності її стягнення.
Інших доказів, які б свідчили про істотне ускладнення виконання судового рішення або робили його неможливим, відповідачкою до суду першої інстанції надано не було.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо долучення нових доказів, колегія суддів виходить із положень частини другої статті 367 ЦПК України, відповідно до яких нові докази можуть бути прийняті апеляційним судом лише у виняткових випадках, за умови, якщо сторона доведе, що їх неподання до суду першої інстанції було об`єктивно зумовлене причинами, які не залежали від її волевиявлення, а також за умови, що такі докази мають істотне значення для правильного вирішення спору.
Разом із тим, із матеріалів справи вбачається, що відповідачка була належним чином обізнана про хід судового розгляду, скористалася своїм процесуальним правом на подання відзиву, а докази, які вона просить долучити на стадії апеляційного перегляду, не є новими за своєю правовою природою, не були отримані після ухвалення судового рішення та могли бути подані до суду першої інстанції. Відтак підстав для їх прийняття апеляційним судом не встановлено.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що у разі усунення недоліків та надання належних доказів, які, на думку відповідачки, підтверджують наявність підстав для розстрочення виконання рішення, вона не позбавлена права звернутися до суду першої інстанції з окремою заявою, оформленою відповідно до вимог ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка проживає за кордоном (у Франції), не звільняють її від обов`язку оплати житлово-комунальних послуг та не заслуговують на увагу на цій стадії розгляду справи. Чинне законодавство чітко передбачає механізм перерахунку або зменшення плати за житлово-комунальні послуги у разі тимчасової відсутності споживачів, зокрема відповідно до постанов Кабінету Міністрів України № 630 та № 151. Водночас такі перерахунки здійснюються виключно на підставі заяви споживача та належних документальних підтверджень. Жодних доказів тривалої відсутності зареєстрованих осіб або звернень із відповідними заявами відповідачкою подано не було, а отже юридично значущою залишається реєстрація місця проживання.
Посилання відповідачки на складне матеріальне становище не спростовують факту виникнення заборгованості та не впливають на сам обов`язок її сплати. Такі обставини можуть бути враховані виключно при вирішенні питання про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, але не звільняють споживача від виконання існуючих зобов`язань. Верховний Суд неодноразово наголошував, що скрутне матеріальне становище не усуває обов`язку належного виконання грошових зобов`язань та не впливає на сам факт існування боргу.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну оцінку поданим доказам, правильно застосував норми матеріального та процесуального права та обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про розстрочення виконання рішення.
Оскільки основні доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи, посилання відповідачки на безпідставність нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат з огляду на її матеріальний стан є безпідставними, а тому не можуть бути підставою для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга  ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 вересня 2025 року залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Повне судове рішення складено 23 січня 2026 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура