ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

20 січня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/4191/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Шлай А.В. (доповідач),
суддів: Кругового О.О., Малиш Н.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01 серпня 2025 р. (суддя Максименко Л.Я) в адміністративній справі №280/4191/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом, в якому із урахуванням уточнень просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 164450005421 від 15 травня 2025 р. про відмову їй у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути її заяву від 06 травня 2025 р. про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 та призначити і виплачувати їй пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 з 27 березня 2025 року, тобто з дня досягнення нею пенсійного віку на підставі пункту “а” статті 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 р. № 213-VІІІ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення”.
В обгрунтування позовних вимог вказано, що ОСОБА_1 звернулась за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 164450005421 від 15 травня 2025 р. у призначенні пенсії їй відмовлено у зв`язку із недосягненням пенсійного віку. Право на призначення пенсії за віком за Списком №1 регулюється п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, до внесення змін Законом України №213-VIII, а не п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 01 серпня 2025 р., ухваленим за результатами розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Судом визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 164450005421 від 15 травня 2025 р. про відмову ОСОБА_1 у призначені пенсії за віком на пільгових умова та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах з 06 травня 
2025 р. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області витрати по сплаті судового збору в розмірі 968,00 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. 
У поданій апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю та ухвалити нове , яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. 
В обгрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області було уповноважено на розгляд конкретної заяви позивачки про призначення пенсії від 06 травня 2025 р., тому уповноваженим на виконання рішення суду є Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області. Закон №1788 втратив чинність, тому застосуванню підлягають норми Закону №1058. Також, відсутні підстави для стягнення на користь позивачки витрати правову допомогу, оскільки відсутній їх детальний опис. 
Письмові відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.
Розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, як це передбачено статтею 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
Судом першої інстанції встановлено наступні обставини у справі.
ОСОБА_1 06 травня 2025 р. звернулась за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1. Заяву позивачки розглянуто за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області та прийнято рішення № 164450005421 від 15 травня 2025 р., яким у призначенні пенсії відмовлено із посиланням на недосягнення на момент звернення пенсійного віку 50 років відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
Не погоджуючись із даним рішенням, ОСОБА_1 оскаржила його до суду. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка має право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1, із урахуванням пункту «а» статті 13 Закону України в редакції, до внесення змін Законом України №213-VIII відповідно до Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 справа №1-5/2018(746/15) від 23 січня 2020 р.
Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, як це передбачено статтею 308 цього ж Кодексу.
Пунктом «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції до 01 квітня 2015 р. визначено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно
від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком N 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Законом України №213-VIII, що набрав чинності 01 квітня 2015 р. внесено зміни до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та викладено його в наступній редакції: "На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи у жінок не менше 20 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. 
Пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в редакції Закону №2148-VIII (набав чинності 11 жовтня 2017 р.) визначено, що на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу у жінок не менше 20 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Рішенням Конституційного Суду України від 23 січня 2020 р. №1-р/2020, визнані неконституційними, зокрема, приписи статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" зі змінами, внесеними Законом №213-VIII. Стаття 13 в редакції Закону №213-VIII втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Застосуванню підлягає стаття 13, в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 р. на посадах, визначених у вказаних нормах.
Отже, наявна колізія між нормою пункту "а" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" із урахуванням рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23 січня 2020 р. та нормою статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в редакції Закону №2148-VIII, що порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 р., та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 р. у справі «Щокін проти України»).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 р. у справі №520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Отже, застосуванню в даному випадку підлягає норма статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції, що діяла до 01 квітня 2015 р. як така, що найбільш сприяє захисту права на призначення пільгової пенсії.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 листопада 2021 р. у справі №360/3611/20(№ 11-209заі21).
Як вказано в рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 164450005421 від 15 травня 2025 р., копія якого наявна в матеріалах справи, ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) станом на час звернення із заявою про призначення пенсії (06 травня 2025 р) досягла віку 45 років та мала страховий стаж - 42 роки 08 місяців 10 днів, пільговий - 17 років 03 місяці 18 днів (а.с. 23). 
Отже, наявні підстави для призначення позивачці пільгової пенсії згідно пункту «а» статті 13 Закону України №1788-ХІІ в редакції, до внесення змін Законом України №213-VIII та відповідно до Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 справа №1-5/2018(746/15) від 23 січня 2020 р.
В зв`язку із чим, суд першої інстанції вірно визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 164450005421 від 15 травня 2025 р.
Також, суд першої інстанції вірно поклав обов`язок на Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком за Списком №1, оскільки саме ним було розглянуто її заяву за принципом екстериторіальності та порушенні права. 
Щодо доводів апеляційної скарги в частині відшкодування на користь позивачки витрат на правову допомогу слід зазначити наступне.
Частиною 1 статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини 1,3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
На підтвердження витрат на правову допомогу позивачкою було надано суду: договір про надання юридичних послуг від 20 травня 2025 р. та додаткову угоду №1 до нього; 2) рахунок від 20 травня 2025 р. на суму 20 000,00 грн.; 3) акт приймання - передання наданих послуг від 22 травня 2025 р. (консультації, опрацювання нормативно - правових актів, вивчення судової практики, складання позовної заяви, узгодження із Замовником пакету отриманих документів та підготовка процесуальних документів, формування пакету документів для подачі їх до суду, подання позовної заяви, моніторінг та супровід розгляду справи до набрання рішенням законної сили та його фактичного виконання; 4) платіжні інструкції від 20 травня 2025 р. та від 22 травня 2025 р. на загальну суму 20 000,00 грн. 
Консультації, опрацювання нормативно - правових актів, вивчення судової практики є складовою частиною підготовки позовної заяви, тому їх не можна віднести до окремого виду юридичних послуг. Подання до суду документів, моніторинг справи не є правовою допомогою. Щодо супроводу розгляду справи, то слід зазначити, що її розгляд здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін.
Отже, відшкодуванню позивачці за рахунок відповідача підлягають витрати на правову допомогу в частині складання позовної заяви та підготовки документів. 
Суд апеляційної інстанції вважає, що сума витрат в розмірі 5 000,00 грн., визначена судом першої інстанції із урахуванням принципів розумності, обґрунтованості та складності справи.
У зв`язку із чим, відсутні підстави, передбачені статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України для скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області - залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01 серпня 2025 р. в адміністративній справі №280/4191/25 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 20 січня 2026 р. і оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до пункту 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий - суддя А.В. Шлай 

суддя О.О. Круговий 

суддя Н.І. Малиш