Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року 	справа № 580/3449/24 	
	м. Черкаси 	
Черкаський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Гаврилюка В.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
встановив:

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) подав позов до Військової частини НОМЕР_1 (далі – В/Ч НОМЕР_1 , відповідач), в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплати індексації грошового забезпечення) за період з 12.10.2021 року по 29.03.2024 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 12.10.2021 року по 19.03.2024, у розмірі 77572,36 грн.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що за період проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_2 , остання не нараховувала та не виплачувала індексацію грошового забезпечення, також, станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу військової частини відповідач не провів з позивачем усіх розрахунків, зокрема, щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року. В подальшому позивач звернувся з позовною заявою до Черкаського окружного адміністративного суду, який у справі № 580/10499/21 задовольнив вимоги позовної заяви і зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за вказаний період. Виконуючи вказане рішення суду відповідач застосував неправильний базовий місяць для обчислення розміру індексації, через що позивач 04.05.2023 року звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду, який у справі № 580/3349/23 задовольнив вимоги позовної заяви і зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 по 01.03.2018 із встановленням базового місяця січень 2008 року та виплатити індексацію грошового забезпечення з урахуванням виплачених сум.
Зі списків особового складу частини позивач виключений 12.10.2021 року, а Військова частина НОМЕР_1 провела з ним остаточний розрахунок при звільненні після рішення другого суду 29.03.2024 року, що підтверджується випискою з Приватбанк, яка додана в додатках, де зазначено, що відповідач здійснив позивачу нарахування 19.03.2024 в сумі 77572,36 грн, тобто несвоєчасно та з суттєвим запізненнями виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018.
Про порушення своїх прав і про те, що позивач може звернутися з позовною заявою до суду стосовно виплати йому середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплати індексації грошового забезпечення) він дізнався 29.03.2024 року, коли отримав розрахунок індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 без виплати йому середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплати індексації грошового забезпечення) за період з 12.10.2021 року (з моменту звернення до суду) по момент фактичного розрахунку 29.03.2024 року (620 робочих днів).
Ухвалою від 12 квітня 2024 року суддя Черкаського окружного адміністративного суду прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у адміністративній справі, вирішив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
24.07.2024 до суду письмовий відзив на адміністративний позов, в якому представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити повністю, зазначивши при цьому, що на час звільнення позивача з військової служби спірна сума йому ще не належала, а вина відповідача у її не виплаті була відсутня, що виключає відповідальність останнього, передбачену ст. 117 КЗпП України. Звернув увагу, що здійснений військовою частиною НОМЕР_1 розрахунок і виплачені позивачу при звільненні суми не були спірними на момент звільнення і протягом подальших трьох років позивач не здійснював жодних дій, спрямованих на перерахунок індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018. Звернув увагу на правові висновки у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 825/742/16 та від 28 листопада 2022 року у справі № 380/693/20.
Також вказав, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.
Розгляд справи по суті відповідно до частини 3 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розпочато через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов до такого висновку.
Суд з`ясував, що позивач виключений зі списків В/Ч НОМЕР_2 і всіх видів забезпечення з 12.10.2021, що підтверджується витягом із наказу від 12.10.2021 №65.
Рішенням від 26 вересня 2023 року у справі № 580/3349/23 Черкаський окружний адміністративний суд зобов`язав військову частину НОМЕР_1 донарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 по 28.02.2018 року, застосувавши для обчислення індексації місяця підвищення (базового місяця) - січень 2008 року, та виплатити індексацію грошового забезпечення з урахуванням раніше виплачених сум.
На виконання вказаного рішення суду відповідач 29.03.2024 виплатив позивачеві кошти в сумі 77572,36 грн, що підтверджується випискою із банківського рахунку позивача у АТ КБ “ПРИВАТБАНК”.
Бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплати індексації грошового забезпечення) за період з 12.10.2021 до 29.03.2024 позивач вважає протиправною, а тому звернувся в суд з цим позовом.
Під час вирішення спору по суті, суд врахував таке.
Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” (далі – Закон № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Однак, вищенаведені норми спеціального законодавства не містять норми щодо порядку та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.
Суд врахував правовий висновок Верховного Суду, викладений у п. 27 постанови від 18 грудня 2018 року (справа № 820/4619/16), згідно з якою за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Тому наявні підстави застосувати для спірних правовідносин норми КЗпП.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП (у редакції чинній до 19.07.2022) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Водночас Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” від 01.07.2022 № 2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції: “У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті”.
Закон України № 2352-ІХ та відповідно і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022.
За обставинами цієї справи остаточний розрахунок з позивачем всіх належних сум при звільненні, зокрема індексації грошового забезпечення, відповідач здійснив лише 29.03.2024 на виконання рішення суду у справі № 580/3349/23, а періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу з 13.10.2021 (з дня, наступного за датою звільнення) до 28.03.2024.
Верховний Суд сформував усталену практику щодо застосування положень статті 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19.07.2022, при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Так, Верховний Суд зауважував, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року та від 26 лютого 2020 року у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17, та застосовано Верховним Судом у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 816/1640/17.
При цьому, установлення максимального і преклюзивного строку, внаслідок законодавчих змін, внесених Законом № 2352-IX, для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.
Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 сформулювала правовий висновок, відповідно до якого обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Під час вирішення питання про розмір середнього заробітку, який підлягає відшкодуванню, суд виходить з такого.
Відповідно до довідки В/Ч НОМЕР_1 від 16.04.2024 № 894/4/226 грошове забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням становило 36952,50 грн. Відтак, для обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку з 13.10.2021 до 18.07.2022 підлягає застосуванню показник середньоденного заробітку позивача 605,78 грн (36952,50/61). Кількість днів у вказаному періоді становить – 279 днів, а розмір середнього заробітку складає 169012,62 грн.
У свою чергу у період з 19.07.2022 до 28.03.2024 (з урахуванням чинної редакції ст. 117 КЗпП), розмір відшкодування може бути визначений не більш як за шість місяців. Таким чином, кількість днів у вказаному періоді становить 183 дні. З урахуванням середньоденного заробітку позивача (605,78 грн) сума відшкодування становить 110857,74 грн (183х605,78 грн).
Таким чином, загальна сума середнього заробітку у спірних правовідносинах становить – 279870,36 грн.
Застосовуючи принципи розумності, справедливості та пропорційності, при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, згідно висновків Великої Палати Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року, від 26 лютого 2020 року у справах № 761/9584/15-ц, № 821/1083/17 та від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23, суд вважає за необхідне розрахувати розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні таким чином.
Як свідчать матеріали справи, загальний розмір виплаченої індексації грошового забезпечення на виконання рішення суду у справі № 580/3349/23 склав 77572,36 грн.
Згідно довідки В/Ч НОМЕР_1 про розмір виплат при звільненні від 16.04.2024 № 894/4/224 розмір виплат при звільненні склав 323413,29 грн.
При цьому, недоплачена при звільненні сума становить 77572,36 грн, отже, при звільненні позивачеві мали бути нараховані кошти в сумі 400985,65 грн.
Отже, несвоєчасно сплачена позивачеві 29.03.2024 сума коштів (77572,36 грн) становить 19,35% від належної суми (400985,65 грн).
Під час визначення розміру середнього заробітку суд також враховує період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. Суд врахував, що позивач звільнений з військової служби 12.10.2021, натомість із позовом (справа № 580/3349/23) до суду позивач звернувся лише 04.05.2023. Суд зазначає, що звернення позивача із позовом у справі № 580/3349/23 більше як через 1,5 роки після звільнення може мати ознаки надмірного зволікання для штучного збільшення розміру середнього заробітку. 
Також, суд враховує, що розмір обрахованого середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у декілька разів перевищує розмір несвоєчасно виплачених сум індексації.
Враховуючи принципи розумності, справедливості та пропорційності, суд вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку до розміру несвоєчасно виплачених сум, тобто до розміру 77572,36 грн.
Обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права, суд доходить висновку про необхідність стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 77572,36 грн.
Щодо покликань представника відповідача на постанови Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 825/742/16 (яка застосована також у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі № 380/693/20), суд зазначає таке.
За правовим висновком Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах від 01 жовтня 2024 року у справі № 640/12080/22, від 25 квітня 2024 року у справі № 460/49364/22 та у справі № 380/15715/23, від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23, з метою забезпечення єдності судової практики у цій категорії спорів необхідно враховувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, як таку, що ухвалена пізніше і якою змінені чинні підходи щодо застосування приписів статей 116, 117 КЗпП України. На такому підході до досягнення зазначеної мети наголосила Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, в якій зазначено, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Подібним чином Верховний Суд діяв, зокрема, під час розгляду справ № 460/10582/21 (постанова від 02 грудня 2023 року), № 560/11489/22 (постанова від 28 червня 2023 року), в яких порушувалося питання про застосування правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 825/742/16 та під час розгляду справи № 420/11416/23 (постанова від 15 лютого 202 року), в якій Верховним Судом надавалась оцінка правильності застосування судом апеляційної інстанції приписів статті 117 Кодексу законів про працю України з посиланням на висновки Верховного Суду щодо застосування вказаної норми, викладених у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 825/742/16.
З урахуванням зазначеного, покликання представника відповідача суд відхиляє, як необґрунтовані.
Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить задовольнити частково.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд враховує таке.
Згідно статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Згідно частин 1, 3 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Суд звертає увагу, що правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Законом України “Про судовий збір” від 08.07.2011 № 3674-VI (далі – Закон України № 3674-VI).
Частиною 2 статті 4 Закону України № 3674-VI визначено, що за подання фізичною особою до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
При цьому, відповідно до частини 3 статті 4 Закону України № 3674-VI при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
До адміністративного позову представник позивача додав документ про сплату судового збору в розмірі 1211,20 грн. Разом з тим, оскільки адміністративний позов містить одну вимогу немайнового характеру, тому за подання позовної заяви позивач мав сплатити судовий збір в розмірі 968,96 грн (3028*0,4) і саме щодо цього розміру судового збору слід вирішити питання про розподіл судових витрат. Інша частина судового збору в розмірі 242,24 грн може бути повернута, як надміру сплачена.
Зважаючи на те, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, то частина понесених позивачем судових витрат, пропорційно частині задоволених позовних вимог, які підлягають відшкодуванню, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 14, 73-77, 139, 242 – 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні в сумі 77572 (сімдесят сім тисяч п`ятсот сімдесят дві) грн 36 коп.
У задоволенні іншої частини вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 484 (чотириста вісімдесят чотири) грн 48 коп.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Учасники справи:
1) позивач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 );
2) відповідач – Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).
Рішення складене у повному обсязі та підписане 10.02.2026.

Суддя 	Василь ГАВРИЛЮК