Справа № 522/10049/25
Провадження 2/522/5665/25
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАІНИ
26 грудня 2025 року       м. Одеса 
Приморський районний суд м. Одеси, у складі:
головуючого - судді Науменко А.В.,
за участю секретаря судового засідання – Зелінська К.Ю.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження позовну заяву Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості
В С Т А Н О В И В:
07.05.2025 року від позивача до суду надійшла позовна заява до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. 
Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №OD30АЕ00003707 від 04.09.2007, виконання зобов`язань за яким забезпечено порукою ОСОБА_2 на підставі відповідного договору. У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитування, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.11.2014 у справі №522/11581/13-ц з відповідачів у солідарному порядку було стягнуто заборгованість у розмірі 28 316,18 доларів США, проте вказане судове рішення на теперішній час залишається невиконаним, що підтверджується виписками за рахунками та матеріалами виконавчих проваджень. Враховуючи положення ст. 599, 611 та ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також сталу практику Великої Палати Верховного Суду, згідно з якою наявність судового рішення про стягнення боргу не припиняє правовідносин сторін та не звільняє боржника від відповідальності за порушення грошового зобов`язання, позивач нараховує 3% річних від основної суми боргу як компенсацію за користування утримуваними грошовими коштами. Розрахунок вимог здійснено за період з 23.02.2019 по 31.12.2021 у межах строків позовної давності та з урахуванням обмежень, встановлених п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо звільнення від відповідальності у період дії воєнного стану, що в сукупності становить 2 550,80 доларів США, які підлягають солідарному стягненню з позичальника та поручителя на користь банку.
Ухвалою суду від 09.05.2025 року провадження по справі відкрито та призначено справу до судового розгляду по суті. 
10.06.2025 року від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву. 
Відповідач у відзиві зазначає, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» є безпідставними та не підлягають задоволенню, оскільки після ухвалення рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.11.2014 у справі №522/11581/13 порядок та умови кредитного договору було змінено, а право банку на нарахування договірних процентів та неустойки припинилося. Аргументуючи свою позицію, відповідач вказує, що позивач не надав доказів пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання у встановлені законом строки після 2019 року, що призвело до втрати права на примусове стягнення основного боргу та перетворення зобов`язання на натуральне. Згідно з правовою позицією Великої Палати та Об`єднаної палати Верховного Суду, нарахування трьох процентів річних на підставі ст. 625 ЦК України на задавнену вимогу, яка вже не підлягає примусовому виконанню, є неприпустимим, оскільки це дозволяє кредитору обійти інститут позовної давності та порушує принцип юридичної визначеності. Відповідач наголошує на недоведеності факту порушення прав позивача саме в межах охоронних правовідносин та просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності (строку пред`явлення виконавчого документа) до основного зобов`язання, що унеможливлює стягнення будь-яких похідних компенсаційних нарахувань.
30.06.2025 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив. 
Позивач у відповіді на відзив звернув увагу на те, що набрання законної сили рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.11.2014 у справі №522/11581/13 не припинило основне зобов`язання, оскільки згідно зі ст. 599 ЦК України та сталою практикою Великої Палати Верховного Суду (зокрема, у справах №916/190/18 та №522/1528/15-ц), правовідносини між банком, боржником та поручителем тривають до моменту фактичного виконання рішення суду. Позивач наголошує, що порука не припиняється із винесенням судового рішення, а обов`язок солідарних відповідачів сплатити кошти є триваючим правопорушенням, що дає кредитору право на нарахування 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України як особливої міри цивільно-правової відповідальності. Окремо Позивач заперечує доводи про пропуск позовної давності, стверджуючи, що строки звернення до суду були автоматично продовжені в силу закону спочатку на період дії карантину (п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України), а згодом на період дії воєнного стану (п. 19 тих же положень), що робить вимоги за період з 23.02.2019 по 23.02.2022 цілком правомірними. Відсутність доказів добровільного виконання попереднього судового рішення з боку відповідачів підтверджує триваюче порушення прав банку, що є достатньою підставою для задоволення позову в межах заявленого періоду, який передував введенню мораторію на нарахування штрафних санкцій за споживчими кредитами у воєнний час.
23.09.2025 року від відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив.
Відповідач у запереченнях на відповідь на відзив зазначає, що Позивачем не було дотримано обов`язку доказування фактів, які є визначальними для встановлення правової природи зобов`язання як такого, що підлягає судовому захисту. Спираючись на актуальну практику Верховного Суду та враховуючи передачу аналогічної справи № 754/511/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Відповідач наголошує, що у випадку вичерпання кредитором можливості примусового виконання рішення суду та відсутності діючих виконавчих проваджень, грошове зобов`язання набуває характеру натурального (задавненого). За таких обставин стягнення сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, є процесуально неможливим, оскільки це призвело б до неправомірного обходу інституту позовної давності та порушення принципу юридичної визначеності. Відповідач акцентує увагу на принципі змагальності та стандарті доказування «баланс ймовірностей», вказуючи, що саме Позивач як стягувач володіє доказами вжиття заходів примусового виконання, проте свідомо не надав їх суду, що свідчить про недоведеність підстав позову та обґрунтованість заперечень сторони захисту щодо втрати Позивачем права на примусовий захист майнового інтересу.
07.10.2025 року від позивача до суду надійшли Письмові пояснення.
Позивач у письмових поясненнях зазначає, що заперечення Відповідача-2 є необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права, оскільки наявність рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.11.2014 у справі №522/11581/13, яке набрало законної сили, підтверджує існування грошового зобов`язання та виключає його трансформацію у натуральне. Посилаючись на сталу практику Великої Палати Верховного Суду та положення ст. 129-1 Конституції України щодо обов`язковості судового рішення, Позивач наголошує, що вирішення спору про стягнення боргу не припиняє правовідносин сторін, а невиконання рішення є триваючим правопорушенням, яке дає кредитору право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, незалежно від наявності чи стану виконавчого провадження. Позивач акцентує увагу на тому, що ним надано належні докази прострочення, зокрема виписку по рахунку та відомості про неодноразове пред`явлення виконавчих листів до виконання, тоді як стороною Відповідача не надано жодних доказів погашення заборгованості. Відтак, враховуючи компенсаторний характер 3% річних як міри цивільно-правової відповідальності, Позивач наполягає на задоволенні позову в повному обсязі в межах трирічного строку позовної давності, що передував зверненню до суду.
22.12.2025 року у судове засідання з`явився представник позивача ОСОБА_3 та представник ОСОБА_1 – адвокат Сергієнко С.В.
Сторона позивача наполягали на задоволенні позову в повному обсязі. 
Сторона відповідача адвокат Сергієнко С.В. заперечував проти задоволення позовних вимог.
26.12.2025 року в судове засідання з`явився представник позивача Істамова І.В. та представник ОСОБА_1 – адвокат Сергієнко С.В.
Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши думки сторін прийшов до наступних висновків. 
Судом встановлені наступні обставини у справі.
АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 04.09.2007 року уклали кредитний договір OD30AE00003707. Згідно вказаного договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати Відповідачу 1 кредит у розмірі 16312,20 (долар США) грн.. на термін до 03.09.2012 р., а Відповідач 1 зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку , встановлених кредитним договором. 
Крім того, в забезпечення виконання зобов`язання за Договором OD30AE00003707 між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4 було укладено Договір Поруки, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором Відповідача 1.
Внаслідок неналежного виконання Відповідачами зобов`язань за кредитним договором, починаючи вже з 2011 року позивач був змушений захищати свої права в судовому порядку та звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовом щодо стягнення заборгованості. 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.11.2014 року по справі № 522/11581/13, позов банку задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № OD30AE00003707 від 04.09.2007 року у розмірі 28316,18 дол. США, що еквівалентно 226326,18 грн. 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» судові витрати у розмірі 2263,26 грн.
26.01.2015 р. 2-им Приморським ВДВС відкрито ВП № 46359689 про стягнення заборгованості згідно виконавчого листа № 522/11581/13-ц та 30.06.2015 вказаний виконавчий лист повернутий АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на підставі ст.. 47 п. 5, 33 Закону України «Про виконавче провадження». 
14.04.2016 р. Приморським ВДВС відкрито ВП № 50917143 про стягнення заборгованості згідно виконавчого листа № 522/11581/13-ц та 27.12.2016 р. вказаний виконавчий лист повернутий АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на підставі ст.. 47 п. 5, 33 Закону України «Про виконавче провадження». 
31.01.2018 року 2-им Приморським ВДВС відкрито ВП № 55679552 про стягнення заборгованості згідно виконавчого листа № 522/11581/13-ц та 20.06.2019 р. вказаний виконавчий лист повернутий АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на підставі п. 5 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». 
Вказане рішення суду набрало законної сили, однак, відповідачами не виконано, що підтверджується розрахунком заборгованості, випискою по рахунку погашень, а факт укладення Кредитного договору та договору поруки встановлено та підтверджується саме Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.11.2014 року.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України).
Згідно із положеннями частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Відповідно до частини четвертої статті 263ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з ч.1 ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.
Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625ЦК України свідчить, що:
(1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;
(2) конструкція статті 625ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;
(3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зроблено висновок, що «натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку».
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18) зробила висновок про те, що «виходячи з вимог статті 261ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону».
Таким чином, позиція сторони відповідачів полягає у тому, що вимоги, які виникли на підставі рішення суду, не можуть бути захищені в судовому (примусовому) порядку, а тому між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого неможливо застосувати положення статті 625 ЦК України.
Однак суд критично відноситься до вказаного обґрунтування виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що виконавчий лист був виданий стягувачу і його було пред`явлено до виконання. Також вбачається, що вказаний виконавчий лист було повернуто стягувачу без прийняття до виконання через пропуск строку пред`явлення виконавчого листа до виконання. 
Однак, встановлені обставини не свідчать про те, що вказане зобов`язання є натуральним.
Відповідно до частини першої статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.
Доказів того, що позивач вичерпав всі можливості для судового захисту своєї вимоги до суду не надано. 
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що спірне зобов`язання не є натуральним, оскільки воно підтверджене чинним судовим рішенням, яке є обов`язковим до виконання. Сама по собі наявність факту пропуску строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не трансформує грошове зобов`язання у натуральне, допоки кредитор не вичерпав процесуальну можливість для поновлення такого строку. Враховуючи положення статті 433 ЦПК України, позивач не позбавлений права звернутися до суду з клопотанням про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа, обґрунтовуючи поважність причин його пропуску. Таким чином, вимога у цьому зобов`язанні зберігає потенційну можливість бути захищеною у судовому (примусовому) порядку, що виключає застосування правової конструкції натурального зобов`язання та зумовлює можливість нарахування сум, передбачених статтею 625 ЦК України
З розрахунку наданого стороною позивача вбачається, що загальна сума нарахованих 3% річних становить 2550,80 дол США.
Вказаний розрахунок стороною відповідача не заперечувався та не був спростований належними доказами. 
Таким чином із поданих позивачем доказів та доводів встановлено достатньо підстав вважати, що внаслідок невиконання рішення суду відповідачі мають боргове зобов`язання перед позивачем, а тому має відшкодовувати 3% річних.
Крім того відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Та згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову на відповідача.
Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 247, 259, 263-265 ЦПК України, 509, 599, 625, ЦК України, суд,
У Х В А Л И В:
Позовну заяву Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості– задовольнити.
Стягнути солідарно з  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» три проценти річних внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України в сумі 2550,80 дол. США. 
Стягнути в рівних частках з  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» сплачений судовий збір по 1514,00 грн з кожного. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя        А.В. Науменко
Повний текст рішення виготовлений 31.12.2025 року.

Суддя        А.В. Науменко

26.12.25