Унікальний номер справи 359/2683/25
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/2016/2026
Головуючий у суді першої інстанції Л. В. Яковлєва
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
Іменем України

21 січня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони:

позивач виконувач обов`язків Керівника Бориспільської 
окружної прокуратури Київської області в 
інтересах держави в особі Бориспільської 
районної державної адміністрації Київської області

відповідач ОСОБА_1 

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу виконувача обов`язків Керівника Бориспільської окружної прокуратури Київської області, на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2025 року, постановлену у складі судді Л. В. Яковлєвої в приміщенні Бориспільського міськрайонного суду Київської області,

в с т а н о в и в :

01 липня 2025 року виконувач обов`язків керівника Бориспільської окружної прокуратури Київської області Пацкан М. звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київська область із заявою про забезпечення позову, якою просить вжити заходи забезпечення позову та накласти арешт на земельні ділянки з кадастровими номерами 3220883200:03:001:0655 площею 15,3567 га та 3220883200:03:001:0654 площею 11,0098 га, які розташовані на території Бориспільського району та належать ОСОБА_1 .
Заяву обґрунтовано тим, що Бориспільською окружною прокуратурою пред`явлено позовну заяву в інтересах держави в особі Бориспільської РДА до ОСОБА_1  про витребуванняземельної ділянки. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2025 року відкрито провадження у вказаній справі за №359/2683/25, провадження №2/359/2177/2025. Установлено, що на підставі державного акту серії ЯГ №779378 від 02 лютого 2010 року, Товариством з обмеженою відповідальністю «Логістик - Сервіс 1» оформлено право власності на земельну ділянку із кадастровим номером 3220883200:03:001:0164 загальною площею 26,3665 га для ведення підсобного сільського господарства, розташовану у адміністративних межах Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області. Підставою оформлення державного акту є договір купівлі -продажу земельної ділянки від 23грудня 2009 року за № 3896ВММ 077127, ВММ 077128, укладений між ТОВ «Шанні» та ТОВ «Логістик -Сервіс 1».Відповідно умовданого договору, покупець ТОВ «Логістик -Сервіс 1» прийняло у власність земельну ділянку площею 79,8690 га із кадастровим номером 3220883200:03:001:0006 та цільовим призначенням для ведення підсобного сільського господарства, яка належала продавцю - ТОВ «Шанні» на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ№ 348164 від 12 березня 2009 року. На державному акті серії ЯЗ №348164, в свою чергу, зазначено відмітку про перехід права власності на земельну ділянку із кадастровим номером 3220883200:03:001:0006 до ТОВ «Шанні», на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 грудня 2009 року за № 3662 (ВММ077353), укладеного між ТОВ «ГРЄАДА ІНВЕСТМЕНТ» та ТОВ «Шанні». Підставою видачі державного акту серії ЯЗ№ 348164 від 12 березня 2009 року ТОВ «ГРЄАДА ІНВЕСТМЕНТ», є протокол загальних зборів засновників №18 від 02 грудня 2008 року. Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Корольов М.А. діючи від імені боржника -ТОВ «Логістик-Сервіс 1» укладено договір купівлі -продажу земельної ділянки, на підставі якого земельну ділянку із кадастровим номером 3220883200:03:001:0164 придбав ОСОБА_1 . В подальшому, 10 жовтня 2024 року, на підставі заяви ОСОБА_1  від 07 серпня 2024 року за №2319, земельну ділянку з кадастровим номером 3220883200:03:001:0164 площею 26,3665 га розділено на дві земельні ділянки, в наслідок чого утворено: земельну ділянку з кадастровим номером 3220883200:03:001:0655 площею 15.3567га; земельну ділянку з кадастровим номером 3220883200:03:001:0654 площею 11.0098га. Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, право власності на спірну земельну ділянку із кадастровим номером 3220883200:03:001:0655 та 3220883200:03:001:06554, на даний час, належать ОСОБА_1 . Таким чином, наявність судового спору щодо земельних ділянок з кадастровими номерами 3220883200:03:001:0655 площею 15,3567 га та 3220883200:03:001:0654 площею 11,0098 га може спонукати відповідача ОСОБА_1  до вжиття активних дій з метою утруднення або унеможливлення виконання рішення суду у вищевказаній справі, недопущення повернення земельної ділянки у власність держави. З урахуванням вищевикладеного, є обґрунтовані підстави передбачати ймовірне вчинення відповідачем у даній справі таких дій, що, в свою чергу, унеможливить, за умови задоволення позовних вимог прокурора, повне та реальне поновлення інтересів держави та матиме своїм наслідком необхідність вжиття додаткових заходів представницького характеру.
Ухвалою Борисільського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2025 року у задоволенні заяви виконувача обов`язків керівника Бориспільської окружної прокуратури Київської області про забезпечення позову у цивільній справі за позовом виконувача обов`язків керівника Бориспільської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі :Бориспільської районної державної адміністрації Київської області до ОСОБА_1 , третя особа : Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» про витребування земельних ділянок відмовлено.
Не погодившись з постановленою ухвалою, виконувачем обовязків Керівника Бориспільської окружної прокуратури Київської області подно апеляційну скаргу.
В обґрунтування апеляційної скарги Прокурор посилається на порушення норм процесуального права, не правильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин у справі.
Прокурор зазначає, що спірні земельні ділянки неодноразово відчужувалися. Так, 10.10.2024, на підставі заяви ОСОБА_1 від 07.08.2024 № 2319, земельну ділянку з кадастровим номером 3220883200:03:001:0164 площею 26,3665 га розділено на дві земельні ділянки, внаслідок чого утворено: земельну ділянку з кадастровим номером 3220883200:03:001:0655 площею 15,3567 га, та земельну ділянку з кадастровим номером 3220883200:03:001:0654 площею 11,0098 га.
На думку апелянта, подальші можливі дії відповідача щодо відчуження та/або поділу, об`єднання спірних земельних ділянок можуть ускладнити або унеможливити їх подальше повернення у власність держави. 
Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів, можливість відповідача в будь-який момент як розпоряджатися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому ускладнить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога суду про надання доказів вчинення відповідачем будь - яких дій направлених на відчудження спірних земельних ділянок, тобто щодо очевидних речей, оскільки відповідач має таку можливість, свідчить про застосування судом завищеного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Відповідачем ОСОБА_1 через представника Оберемка Р.А. подано до суду відзив на апеляційну скаргу.
Зазначає, що заявник належним чином не обгрунтував заяву про забезпечення позову щодо існування ризику реалізації вказаного майна відповідачем під час розгляду справи в суді.
Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем земельних ділянок, які реалізовувались в порядку встановленому для виконання судових рішень.
Одже, на думку відповідача, позбавлення права власності добросовісного набувача шляхом винесення ухвали про забезпечення позову без виконання позивачем зустрічного зобов`язання шляхом внесення на депозитний рахунок суду суми оціночної вартості земельної ділянки, очевидно порушить баланс інтересів сторін та призведе до несправедливого втручання у право власності відповідача. 
Зауважує, що судовий спір у даній справі триває більше ніж шість місяців та відповідач не вчиняв жодних дій, направлених на відчуження земельної ділянки. 
Третя особа, Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалося. 
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурор та представник Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» - Гуйван Т.П. апеляційну скаргу підтримали, просили задовольнити з викладених у ній підстав.
Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Оберемко Р.А., який брав участь у розгляді справи в режимі ВКЗ, проти доводів апеляційної скарги пркурора заперечив, ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2025 року просив залишити без змін як законну та обгрунтовану.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у відповідності до вимог закону. враховуючи те, що відповідач повідомлений належним чином про розгляд справи апеляційним судом, беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності відповідача та за участі його представника.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення прокурора Шелест М.В., представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Оберемка Р.А., який брав участь у розгляді справи за довомогою відеоконференцзв`язку, предстаника третьої особи - Гуйван Т.П., перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезечення позову, судом зазначено, що заявник належним чином не обґрунтував заяву про забезпечення позову щодо існування ризику реалізації вказаного майна відповідачем під час розгляду справи в суді.
Суд дійшов висновку, що із заяви позивача про забезпечення позову та приєднаних до неї доказів не вбачається наявність ризиків здійснення відповідачем будь-яких дій, направлених на відчуження спірного майна.
Із таким висновком суду колегія суддів погоджується, та зазначає наступне.
Так, відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову (пункт 3 частини першої статті 151 ЦПК України).
Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.
У частині першійстатті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачем і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.
При цьому, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову - це сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Зазначене узгоджується з роз`ясненнями, наданими судам у постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 зазначила, що: «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2023 року у справі № 641/6173/21 з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 зазначено, що: «Під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
З викладених у заяві про забезпечення позову обставин вбачається, що між сторонами існує спір щодо неправомірного (на думку прокурора) набуття відповідачем права власності на земельну ділянку.
Згідно інформації з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, право власності на спірні земельні ділянки із кадастровими номерами 3220883200:03: 001:0655 та 3220883200:03:001:06554, на даний час, належать ОСОБА_1 .
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з`ясувавши обсяг позовних вимог, відповідність заходу забезпечення позову, який просить застосувати позивач, заявленим позовним вимогам, а також оцінивши співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом якого позивач звернулася до суду, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем заявлено недостатньо обґрунтоване припущення того, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення заявленого позову. Зокрема заявником не надано доказів, які б підтверджували обставини щодо намірів відповідача відчужити земельні ділянки на користь третіх осіб або вчинити будь-які інші дії.
Посилання в апеляційній скарзі на наявність потенційного ризику відчуження земельних ділянок, є лише припущенням, яке не обгрутовано належно позивачем, а тому не підтверджує ризику ймовірності відчуження відповідачем належних йому земельних ділянок, утруднення виконання судового рішення, у разі його ухвалення на користь позивача.
Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що підставою для застосування заходів забезпечення позову може бути встановлення об`єктивної можливості вчинення відповідачем дій, які ускладнять чи унеможливлять виконання рішення суду або ефективний захист прав, які є предметом розгляду.
У цивільному судочинстві відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування обов`язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову позивач вважав, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення чи унеможливлення виконання майбутнього судового рішення у випадку ухвалення на його користь, проте не довів належнимичи чи допустимими доказами, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Матеріали справи не містять жодних доказів того, що відповідачем вживаються будь-які заходи щодо відчуження земельних ділянок, а саме лише посилання в заяві на наявність у відповідача зазначеного наміру, без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою для застосування заходів забезпечення позову у виді накладення арешту.
Проаналізувавши зміст ухвали суду першої інстанції, з точки зору застосування норм права, колегія суддів дійшла висновку, що судом постановлено оскаржувану ухвалу відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер при вирішенні питання щодо застосування заходів забезпечення позову у кожній справі окремо.
Відтак доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування ухвали суду першої інстанції, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на тлумаченні заявником норм процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що стосуєються вирішення питання про забезпечення позову.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ухвала суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову постановлена з додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі, а тому залишає її без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати прокурора по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає його апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу виконувача обов`язків Керівника Бориспільської окружної прокуратури Київської області залишити без задоволення.
Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повна постанова складена 27 січня 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна