КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи 759/15998/24 Апеляційне провадження № 22-ц/824/5347/2026	Головуючий у суді першої інстанції - Журавський В.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2026 року місто Київ
Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Оніщук М.І.,
судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Тихим Анатолієм Артимоновичем, на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2025 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання, 
В С Т А Н О В И В:
У липні 2025 року  ОСОБА_2 звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила: 
1) стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітньої дочки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка продовжує навчання, у розмірі частини заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, починаючи з дати пред`явлення позовної заяви до суду та до закінчення нею навчання, тобто до 30.06.2028;
2) допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.
В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що в період часу з 03.02.2007 по 18.11.2014 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі у них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
На час звернення до суду із позовною заявою ОСОБА_3 досягнула повноліття та є студенткою УДУ ім. М. Драгоманова. ОСОБА_3 самостійного доходу не має та перебуває на утриманні матері. В той же час, ОСОБА_1 як батько може надавати матеріальну допомогу. 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19.11.2025 позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки від його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 10 липня 2025 року, і до закінчення ОСОБА_3 навчання в Українському державному університеті ім. Михайла Драгоманова, але не більше, ніж до досягнення нею 23-х років.
Допущено негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн. (а.с. 38-40).
В апеляційній скарзі, відповідач, посилаючись неправильне застосування норм процесуального та матеріального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачем при подачі позову не було надано жодних доказів на підтвердження потреби в матеріальній допомозі, що суд першої інстанції залишив поза увагою, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог.
Зазначає, що суд не врахував факту навчання доньки на безкоштовній основі та безкоштовного проживання у гуртожитку. При цьому вказує, що нині він проходить військову службу в Збройних Силах України, а на його утримання перебуває матір пенсійного віку, яка дуже часто хворіє та якій доводиться допомагати. Проте, у разі можливості, ним надається допомога своїй доньці.
Вважає, що у разі наявності підстав для задоволення позову, необхідно визначити аліменти у розмірі 1/10 всіх видів доходу, оскільки дочка навчається в університеті на бюджетній формі навчання та безкоштовно проживає у гуртожитку.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 18.12.2025 відкрито апеляційне провадження у справі, надано учасникам справи строк для подання відзиву та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Зазначені ухвали суду були отримані учасниками справи 03.01.2026, 07.01.2026, 10.01.2026, що підтверджується рекомендованими поштовими повідомленнями про вручення поштового направлення.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції було встановлено, що в період часу з 03.02.2007 по 18.11.2014 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та копією рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05.11.2014 (а.с. 11-12).
За час перебування у шлюбі у них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8).
Згідно акту щодо підтвердження фактичного місця проживання від 04.07.2025, складеного депутатом Вороньківської сільської ради Бориспільського району Київської області Заборним І.М., ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю.
ОСОБА_3 є студенткою 2-го курсу факультету математики, інформатики та фізики УДУ ім. М. Драгоманова. Строк навчання становить з 01.09.2024 по 30.06.2028, що підтверджується довідкою, виданою деканом факультету УДУ ім. Михайла Драгоманова від 26.06.2025 та довідкою, виданою проректором з науково-педагогічної роботи УДУ ім. Михайла Драгоманова від 10.10.2025 (а.с. 13, 28).
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що матеріали цивільної справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 , яка є матір`ю відповідача, перебуває у скрутному матеріальному становищі та потребує допомоги, яку надає відповідач, а також відомостей про те, що ОСОБА_1 має важкий стан здоров`я та тяжке матеріальне становище, які свідчать про неможливість надання ним матеріальної допомоги повнолітній дочці, яка продовжує навчання.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного 
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Охорона дитинства в Україні визначається як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.
Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з Закону України «Про охорону дитинства», а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.
Стаття 18 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, декларує, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Охорона дитинства в Україні визначається як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.
У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття закріплено у ст. 180 СК України.
Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріплене у Сімейному кодексі України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів саме дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
У статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.
Відповідно до положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, дитина повинна зростати в умовах турботи.
Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст. 199, 200, 201 СК України).
Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
Згідно з положеннями ст. 200 ЦК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.
Таким чином, якщо повнолітня дитина продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги, батьки зобов`язані надавати матеріальне утримання для своєї дитини, задля забезпечення найкращих інтересів дитини під час її навчання.
При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження, а розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
У цій справі, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 досягнула повноліття та є студенткою денної форми навчання в УДУ ім. М. Драгоманова, що підтверджується довідкою, виданою деканом факультету УДУ ім. Михайла Драгоманова від 26.06.2025 та довідкою, виданою проректором з науково-педагогічної роботи УДУ ім. Михайла Драгоманова від 10.10.2025.
З огляду на те, що спільна донька сторін є студенткою та навчається на денній формі навчання, у зв`язку із чим потребує допомоги батьків, позивачка звернулась до суду з вимогами про стягнення аліментів з батька на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання.
Суд першої інстанції встановивши, що відповідач, як батько, має можливість сплачувати аліменти на утримання доньки, яка продовжує навчання, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі частки від його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 10.07.2025, і до закінчення ОСОБА_3 навчання в Українському державному університеті ім. Михайла Драгоманова, але не більше, ніж до досягнення нею 23-х років.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач вказує, що донька навчається на бюджетній формі та безкоштовно проживає у гуртожитку, а тому не потребує фінансових витрат. При цьому, він є військовослужбовцем, а на його утриманні перебуває матір, яка має захворювання та потребує його участі у її утриманні.
Однак, доводи апелянта про те, що донька навчається на бюджетній формі та безкоштовно проживає у гуртожитку, а тому не потребує фінансових витрат, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки такі факти самі по собі не свідчать про відсутність у доньки витрат на проживання, харчування, ліки, освітнє приладдя, витрат на проїзд до місця проживання, тощо.
При цьому, слід погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що не підтверджено належними доказами утримання відповідачем його матері, а тому вказане посилання не приймається до уваги суду.
Слід зауважити про те, що вказуючи про надання допомоги доньці, відповідач не надав доказів на підтвердження таких обставин.
Не заслуговують на увагу суду посилання відповідача щодо необхідності зменшення аліментів до 1/10 усіх видів доходу, оскільки присуджений судом розмір аліментів є співмірним із заявленою необхідністю та буде достатнім для забезпечення найкращих інтересів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання, оскільки не встановив підстав для відмови, які б унеможливлювали сплату ОСОБА_1 аліментів доньці, яка продовжує навчатися.
З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не ґрунтуються на вимогах закону, а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення.
Крім цього, наведені в апеляційній скарзі інші доводи, які на думку апелянта, є підставою для скасування рішення суду, були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав ґрунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.
Таким чином, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам позивача належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, та правильне по суті рішення.
При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Тихим Анатолієм Артимоновичем - залишити без задоволення.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2025 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова