Справа № 204/12702/24
Провадження № 2/204/146/26 

ЧЕЧЕЛІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРА

РІШЕННЯ
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
12 січня 2026 року Чечелівський районний суд міста Дніпра у складі:
головуючого судді Чапала Г.В.
за участю секретаря судового засідання Азарян Б.С.
розглянувши у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами, -
УСТАНОВИВ:
У провадження Чечелівського районного суду міста Дніпра за допомогою системи «Електронний суд» надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами, згідно якої позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь загальну суму заборгованості за кредитним договором № 22037000103148 від 26 грудня 2018 року (далі по тексту – кредитний договір-1) в розмірі 28 370,75 грн., з яких борг по тілу кредиту – 20 665,87 грн., борг по відсоткам – 1 082,24 грн., борг по комісії – 5 772,52 грн., збитки від інфляції – 731,22 грн., 3% річних – 118,90 грн.; а також заборгованість за кредитним договором № 26203000397063 від 19 грудня 2018 року (далі по тексту – кредитний договір-2) в розмірі 10 143,27 грн., з яких борг по тілу кредиту – 4 100,00 грн., борг по відсоткам – 5 174,61 грн., борг по комісії – 700,00 грн., збитки від інфляції – 145,07 грн., 3% річних – 23,59 грн., та окрім того понесені позивачем судові витрати, які включають судовий збір в розмірі 2 422,40 грн. і витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 570,00 грн.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 26 грудня 2018 року між відповідачем та АТ «Банк Кредит Дніпро» було укладено кредитний договір № 22037000103148 (кредитний договір-1). Відповідно до умов цього кредитного договору відповідачу було надано кредит у розмірі 22 313,50 грн., строком на 60 місяців, під 0,001% річних, із умовами сплати щомісячної комісії у розмірі 1,99%. 
Окрім того 19 грудня 2018 року між відповідачем та АТ «Банк Кредит Дніпро» було укладено договір про встановлення кредитного ліміту № 26203000397063 (кредитний договір-2). Відповідно до умов цього договору відповідачу було встановлено ліміт кредитної лінії у розмірі 4 100,00 грн., строком на 12 місяців, під 48,00% річних для строкової заборгованості та 56,00% річних для простроченої заборгованості, із пільговим періодом протягом 67 днів.
В подальшому, відповідач порушив вищезазначені умови кредитних договорів і в кінцевому підсумку не повернув в повному обсязі кредит кредитодавцю, а також не виконав в повному обсязі всі інші свої грошові зобов`язання перед кредитодавцем за договорами навіть після спливу строку кредитування встановленого їх умовами.
15 грудня 2021 року між первісним кредитором – АТ «Банк Кредит Дніпро» та позивачем було укладено договір факторингу № 15/12/21, відповідно до якого позивач набув право вимоги до відповідача за кредитними договорами.
З огляду на те, що відповідач не виконує зобов`язання за кредитними договорами і має прострочену заборгованість у розмірі 38 514,02 грн., позивач вимушений був звернутись до суду за захистом свого порушеного права.
Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
11 липня 2025 року на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечив, посилаючись на наступне.
1) позивачем на думку відповідача пропущено строк позовної давності, зокрема 19 грудня 2018 року між відповідачем та АТ «Банк Кредит Дніпро» було укладено кредитний договір № 26203000397063 (кредитний договір-2), відповідно до п. 1.2 якого, строком повернення кредитних коштів зазначено 18 грудня 2020 року, відповідно строк позовної давності за розрахунками відповідача, сплив 18 грудня 2023 року. Тобто таким чином позивач пропустив передбачений законодавством строк позовної давності для звернення до суду, на чому відповідач наголосив у своєму відзиві і просив суд застосувати дану норму при розгляді справи й відмовити позивачу у задоволенні позову, окрім іншого, у зв`язку зі спливом строку позовної давності;
2) заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 570,00 грн. є завищеними та необґрунтованими, тобто неспівмірними складності справи, витраченому адвокатом позивача часу, обсягу наданих послуг та ціні позову.
З урахуванням наведених обставин, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
21 липня 2025 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій сторона позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, зазначивши, що доводи відповідача є помилковими, та свідчать лише про свідоме невиконання ним договірних зобов`язань. при цьому позивач послався на наступні обставини:
1) стосовно пропуску позовної давності позивач зазначив, що відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №26203000397063 останній платіж було здійснено 18.06.2019 року у розмірі 193,00 грн., що підтверджується випискою по особовому рахунку № НОМЕР_1 . Отже, строк позовної давності у три роки відраховується з 19.06.2019 року (моменту, коли відповідач перестав виконувати свої зобов`язання). 
Також відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №22037000103148 останній платіж було здійснено 27.05.2019 року у розмірі 0,59 грн., що підтверджується випискою по особовому рахунку № НОМЕР_2 . Отже, строк позовної давності у три роки відраховується з 28.05.2019 року (моменту, коли відповідач перестав виконувати свої зобов`язання). 
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID 19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». 
У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні було введено воєнний стан відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні». 
В подальшому, відповідно до Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та від 24 лютого 2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію» неодноразово були внесені зміни щодо продовження строку дії воєнного стану в Україні та проведення мобілізації. На даний час строк дії воєнного стану в України продовжено. 
Відповідно до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк його дії. 
Тобто строк, визначений ст. 257 ЦК України, продовжується на строк дії в Україні воєнного, надзвичайного стану відповідно до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» цього Кодексу, враховуючи зміни, внесені Законом України від 15.03.2022 р. № 2120-IX. 
Таким чином, з огляду на приписи статей 256, 257 ЦК України, пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, трирічний строк позовної давності щодо вимог у даній справі позивачем не пропущено.
2) відносно витрат позивача на професійну правничу допомогу, позивачем до позовної заяви було додано рахунок-фактуру, акт приймання передачі надання послуг та платіжну інструкцію про сплату адвокатських послуг, що підтверджує витрати позивача на надання правничої допомоги для захисту свої порушених прав, відповідно ТОВ «Цикл Фінанс» здійснило всі заходи на підтвердження надання професійної правничої допомоги для подачі позовної заяви про стягнення заборгованості за кредитним договором.
З урахуванням наведених обставин позивач просив суд задовольнити позов у повному обсязі, окремо зазначивши, що з отриманого відзиву зрозуміло, що відповідачу в повній мірі відомо про факт наявності заборгованості за кредитними договорами, більше того, відповідач вчиняє дії щодо уникнення сплати заборгованості, яка склалась у зв`язку з його відмовою виконувати взяті на себе зобов`язання.
Заперечення на відповідь на відзив стороною відповідача не подавались.
З урахуванням вимог ст.ст. 19, 274, 276, 277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, 26 грудня 2018 року між відповідачем та АТ «Банк Кредит Дніпро» було укладено кредитний договір № 22037000103148 (кредитний договір-1). Відповідно до умов цього кредитного договору відповідачу було надано кредит у розмірі 22 313,50 грн., строком на 60 місяців, під 0,001% річних, із умовами сплати щомісячної комісії у розмірі 1,99% (а.с. 13). Згідно розрахунку заборгованості, відповідач здійснював погашення заборгованості за тілом кредиту у вигляді двох платежів від 01 квітня 2019 року в розмірі 368,60 грн., та від 02 травня 2019 року в розмірі 364,21 грн. (а.с. 32). Окрім того по договору було здійснено оплату комісій за користування кредитними коштами двома платежами від 01 квітня 2019 року в розмірі 444,04 грн., та від 02 травня 2019 року в розмірі 444,04 грн. (а.с. 33).
Також 19 грудня 2018 року між відповідачем та АТ «Банк Кредит Дніпро» було укладено договір про встановлення кредитного ліміту № 26203000397063 (кредитний договір-2). Відповідно до умов цього договору відповідачу було встановлено ліміт кредитної лінії у розмірі 4 100,00 грн., строком на 12 місяців, під 48,00% річних для строкової заборгованості та 56,00% річних для простроченої заборгованості, із пільговим періодом протягом 67 днів (а.с. 12). Згідно розрахунку заборгованості, відповідач здійснював погашення заборгованості за тілом кредиту у вигляді декількох платежів, останній з яких здійснено 16 квітня 2019 року в розмірі 142,05 грн. (а.с. 34 на звороті).
15 грудня 2021 року між первісним кредитором – АТ «Банк Кредит Дніпро» та позивачем було укладено договір факторингу № 15/12/21, відповідно до якого позивач набув право вимоги до відповідача за вказаними кредитними договорами (а.с. 20), зокрема відповідно до витягів з реєстру боржників, що є додатком 1 до договору факторингу № 15/12/21 від 15 грудня 2021 року, до позивача перейшло право вимоги щодо відповідача ОСОБА_1 в розмірі 27 520,63 грн. за договором № 22037000103148, а також в розмірі 9 974,61 грн. за договором № 26203000397063 (а.с. 17-18).
Кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши позичальнику кредит відповідно до умов укладених кредитних договорів. У подальшому, відповідач порушив вищезазначені умови і в кінцевому підсумку не повернув кредит кредитодавцю, а також не виконав у повному обсязі всі інші свої грошові зобов`язання перед кредитодавцем за кредитними договорами навіть після спливу строку кредитування.
Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі ст. ст. 525, 526, 546 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якого договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
У зв`язку з невиконання відповідачем вимог договорів, у останнього, згідно розрахунку позивача, станом на день звернення до суду з вказаним позовом, утворилась заборгованість за кредитним договором № 22037000103148 від 26 грудня 2018 року (кредитний договір-1) в розмірі 28 370,75 грн., з яких борг по тілу кредиту – 20 665,87 грн., борг по відсоткам – 1 082,24 грн., борг по комісії – 5 772,52 грн., збитки від інфляції – 731,22 грн., 3% річних – 118,90 грн.; а також заборгованість за кредитним договором № 26203000397063 від 19 грудня 2018 року (кредитний договір-2) в розмірі 10 143,27 грн., з яких борг по тілу кредиту – 4 100,00 грн., борг по відсоткам – 5 174,61 грн., борг по комісії – 700,00 грн., збитки від інфляції – 145,07 грн., 3% річних – 23,59 грн.
Будь-яких належних і допустимих доказів, що підтверджують невідповідність розміру заборгованості умовам кредитного договору, суду надано не було. Розрахунок заборгованості відповідачем жодним чином не спростований. Доказів повного або часткового виконання вказаного зобов`язання, окрім тих платежів, які вже враховано позивачем, суду не надано. 
Отже оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту та відсотками за вказаними кредитними договорами, а саме: договором № 22037000103148 від 26 грудня 2018 року (кредитний договір-1) борг по тілу кредиту – 20 665,87 грн., борг по відсоткам – 1 082,24 грн., та договором № 26203000397063 від 19 грудня 2018 року (кредитний договір-2) в розмірі борг по тілу кредиту – 4 100,00 грн., борг по відсоткам – 5 174,61 грн., що загалом складає: 21 748,11 грн. – за договором № 22037000103148, та 9 274,61 грн. – за договором № 26203000397063.
Відносно заявлених позивачем вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості по комісії у розмірі 5 772,52 грн. за договором № 22037000103148, та 700,00 грн. за договором № 26203000397063, суд виходить з наступного.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У частині першій статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України).
Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК України).
Згідно зі статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Відповідно до статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.
Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частини перша та друга статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»).
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) зазначено, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22) зазначено, що «згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Як вбачається з матеріалів справи, у пункті 1.1 кредитного договору № 22037000103148 від 26 грудня 2018 року сторони обумовили, що за обслуговування кредиту позичальник сплачує комісію щомісячно в розмірі 1,99% у місяць від суми кредиту. Жодної інформації про зміст вказаних послуг договір не містить (а.с.13).
Тобто, зі змісту вказаного кредитного договору вбачається, що в ньому не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування).
Розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості, який визначено в Кредитному договорі № 22037000103148 від 26 грудня 2018 року, встановлено без уточнення найменування конкретних послуг та систематичності запиту споживачем інформації щодо обслуговування кредитної заборгованості.
Матеріали справи також не містять доказів, що споживач користувався такими послугами.
При цьому з тексту позовної заяви взагалі не випливає і зміст вказаної послуги, і обґрунтованість встановлення плати за її надання відповідно до Закону України «Про споживче кредитування».
Умови вищевказаного Кредитного договору не містять розмежування платних та безоплатних послуг, як і не містять найменування цих послуг, а значить передбачають виключно платні послуги стосовно обслуговування кредиту в тому числі, слід розуміти, і послуги на вимогу споживача не частіше одного разу на місяць повідомляти йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надання виписки з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформації про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншої інформації, що суперечить вимогам частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», за яким надання таких послуг передбачено безоплатно.
Відносно договору № 26203000397063 від 19 грудня 2018 року, за яким відповідачу нараховано комісію у розмірі 700,00 грн., у вказаному договорі взагалі відсутні жодні умови щодо нарахування комісії (а.с. 12).
Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Враховуючи те, що позичальнику встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд дійшов висновку про те, що положення кредитного договору № 22037000103148 від 26 грудня 2018 року, укладеного між АТ «Банк Кредит Дніпро» та відповідачем щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах визначених п.1.1 кредитного договору є нікчемними.
Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 382/1621/21 (провадження № 61-13123св23), від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22).
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості по комісії у розмірі 5 772,52 грн. за договором № 22037000103148, та у розмірі 700,00 грн. за договором № 26203000397063 слід відмовити.
При цьому, оскільки у процесі погашення відповідачем кредитної заборгованості частина вказаних платежів розподілялась кредитором саме в рахунок погашення заборгованості з комісії, а саме 01 квітня 2019 року в розмірі 444,04 грн., та від 02 травня 2019 року в розмірі 444,04 грн. (а.с. 33), зважаючи на встановлену судом нікчемність вказаних умов договору, а отже відсутність підстав їх стягнення, відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення комісії підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту. 
Подібна судова практика знайшла відображення зокрема у правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. 
Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом також у постанові від 18 травня 2022 року у справі № 697/302/20. 
Отже враховуючи, що загальна сума, яка була розподілена кредитором на комісію складає 2 х 444,04 = 888,08 грн., а тому дану суму необхідно відняти від заборгованості по тілу кредиту, у зв`язку із чим загальна сума заборгованості за кредитним договором №22037000103148 від 26 грудня 2018 року, яка підлягає стягненню з відповідача, складає: 20 665,87 грн. – 888,08 грн. = 19 777,79 (заборгованість по тілу) + 1 082,24 грн. (заборгованість по відсоткам) = 20 860,03 грн.
Оскільки за договором № 26203000397063 від 19 грудня 2018 року відповідачем жодної оплати по комісії не здійснювалось, отже розмір боргу залишається незмінним, а саме: по тілу кредиту – 4 100,00 грн., по відсоткам – 5 174,61 грн., що загалом складає 9 274,61 грн. 
Відповідно до заявлених позовних вимог, позивачем окремо пред`явлено вимоги до відповідача про стягнення з нього на свою користь інфляційних втрат у розмірі 731,22 грн., та 3% річних – 118,90 грн. за кредитним договором № 22037000103148 від 26 грудня 2018 року, а також інфляційних втрат у розмірі 145,07 грн., та 3% річних – 23,59 грн. за кредитним договором № 26203000397063 від 19 грудня 2018 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Враховуючи те, що стороною позивача здійснено розрахунок заборгованості по інфляційним втратам та трьом відсотків річних за період по 23.02.2022 року, тобто з урахуванням наведених положень, отже суд вважає вказані вимоги обґрунтованими. Як наслідок, з відповідача має бути стягнуто на користь позивача інфляційні втрати у розмірі 731,22 грн., та 3% річних – 118,90 грн. за кредитним договором № 22037000103148 від 26 грудня 2018 року, а також інфляційні втрати у розмірі 145,07 грн., та 3% річних – 23,59 грн. за кредитним договором № 26203000397063 від 19 грудня 2018 року.
Відносно вимоги сторони відповідача в порядку ст. 267 ЦК України, про застосування позовної давності, суд має відзначити, що вона не підлягає задоволенню, в силу положень п.п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, при цьому судом враховано, що з вказаним позовом сторона позивача звернулась до суду 24 грудня 2024 року, а Закон України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14 травня 2025 року № 4434-IX, набрав чинності лише 04 вересня 2025 року. Отже на момент звернення із даним позовом, строки позовної давності не сплили.
Стосовно вимог позивача, в частині стягнення з відповідача судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 570,00 грн., суд виходить з наступного.
Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Судом встановлено, що позивачу правничу допомогу у вказаній справі надавала адвокат Дорошенко Марина Анатоліївна, що підтверджується Договором №16/05 від 16 травня 2023 року про надання правничої допомоги укладеним між ТОВ «Цикл Фінанс» та адвокатом Дорошенко М.А. (а.с. 29-30), Додатком №1 до цього договору від 16 травня 2023 року (а.с. 31), Актом приймання-передачі наданих правничих послуг №602 від 13 грудня 2024 року стосовно відповідача (а.с. 15 на звороті), рахунком фактурою до нього (а.с. 15).
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.
Отже, суд вважає встановленим, що позивач дійсно отримав правову допомогу від адвоката Дорошенко М.А., а тому не викликає сумнівів, що позивачем понесені витрати на правничу допомогу у справі.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
З урахуванням складності даної справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає, що зазначена позивачем вартість та обсяг виконаної виконавцем правової допомоги у розмірі 7 570,00 грн. є завищеними та належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу пропорційності розподілу судових витрат.
Суд вирішуючи питання про розмір витрат на правову допомогу виходить з того, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Отже, відшкодовуються лише ті витрати, які мають розумний розмір.
При цьому, вказана вартість послуг з підготовки проекту позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості очевидно є завищеною та такою, що не відповідає складності виконаних адвокатом робіт.
Враховуючи викладене, з урахуванням складності справи, виконаної адвокатом роботи, керуючись принципами співмірності та розумності судових витрат, критерієм реальності адвокатських витрат, а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає за необхідне зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 3 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, а отже вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню.
Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Належними доказами в розумінні статті 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Витрати позивача по сплаті судового збору складають 2422,40 грн., що підтверджується платіжною інструкцією кредитного переказу коштів.
Оскільки позов заявлено на загальну суму 38 514,02 грн. (28 370,75 грн. + 10 143,27 грн.), а задоволено частково, на суму 31 153,42 грн. (20 860,03 грн. + 9 274,61 грн. + 731,22 грн., + 118,90 грн. + 145,07 грн., + 23,59 грн.), отже з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1 959,48 грн.
На підставі викладеного, керуючись статтями 256, 257, 512, 514, 517, 526, 549, 610, 611, 615, 629, 1054, 1081, 1082 ЦК України, статтями 12, 13, 49, 81, 89, 137, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» заборгованість за кредитними договорами № 22037000103148 та № 26203000397063 у загальному розмірі 31 153,42 грн., що включає в себе заборгованість за договором № 22037000103148 від 26 грудня 2018 року в розмірі 21 710,15 грн., з яких борг по тілу кредиту – 19 777,79 грн., борг по відсоткам – 1 082,24 грн., збитки від інфляції – 731,22 грн., 3% річних – 118,90 грн.; а також заборгованість за кредитним договором № 26203000397063 від 19 грудня 2018 року в розмірі 9 443,27 грн., з яких борг по тілу кредиту – 4 100,00 грн., борг по відсоткам – 5 174,61 грн., збитки від інфляції – 145,07 грн., 3% річних – 23,59 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн., а також судовий збір у розмірі 1 959,48 грн.
У задоволені іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс», код ЄДРПОУ 43453613, адреса: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8.
Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повне рішення суду виготовлено 12 січня 2026 року.

Суддя