ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/994/26 Справа № 199/10367/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Спаї В.В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів:  Космачевської Т.В., Халаджи О.В. 
за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №199/10367/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 08 липня 2025 року, ухвалене у складі судді Спаї В.В., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ «ОТП Банк» звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позову посилається на те, що 16 вересня 2021 року між АТ «ОТП Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір №2037509076, на підставі якого банк надав позичальнику кредит, а позичальник отримав його на умовах, передбачених кредитним договором (п.1 кредитного договору).
Зазначає, що відповідно до п.1.1 кредитного договору, кредит видається у розмірі 237000 грн. на цільове використання кредиту: на споживчі цілі, та 7110 грн. на сплату комісійної винагороди за видачу кредиту. Загальний розмір Кредиту становить 244 110 грн.
На виконання умов кредитного договору №2037509076 від 16 вересня 2021 року, АТ «ОТП Банк» свої зобов`язання по видачі відповідної суми кредиту виконав повністю, кошти надав, що підтверджується переказом коштів та меморіальним ордером №25939780 від 16 вересня 2021 року.
Відповідно до п.1.1. Кредитного договору, дата остаточного повернення кредиту 16 вересня 2026 року.
Відповідно до додатку №1 до кредитного договору №2037509076 від 16 вересня 2021 року графіку платежів та розрахунку загальної вартості кредиту зазначено детально строк кредиту – 60 місяців, загальна вартість кредиту – 464 935,21 грн., щомісячний платіж позичальника становить 7 369,33 грн., крім останнього 7 563,92 грн.
Відповідач зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконує: згідно розрахунку заборгованості, у зв`язку із порушенням умов Кредитного договору №2037509076 від 16 вересня 2021 року станом на 14 червня 2023 року заборгованість відповідача становить 245752 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту – 189854,96 грн.; заборгованості за відсотками – 55 897,04 грн., яку позивач просить стягнути відповідача.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 08 липня 2025 року позов АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором №2037509076 від 16 вересня 2021 року, розмір якої станом на 14 червня 2023 року складає 245 752 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк» судові витрати в сумі 3 686,28 грн.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій не погоджується з вказаним рішенням суду у зв`язку з невідповідністю його висновків обставинам справи, а також через порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції справу розглянуто за відсутності відповідача, через його не належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи. Судові повістки відповідачу не були вручені, оголошення на веб-сайті суду розміщено не було, тому відповідач ніяк не міг знати про те, що призначено розгляд справи.
Вказує, що категорично не згоден із викладеними обставинами у позовній заяві з розрахунком заборгованості, який не є належними та допустимим доказом, оскільки є документом, що створений самим позивачем, а відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості на якій наполягає банк.
Звертає увагу на часткове погашення ним заборгованості у розмірі 101 000 грн., які позивач не врахував у своєму розрахунку.
Наданий позивачем розрахунок суми боргу за кредитним договором не є зведеними документами, які не були погоджені з відповідачем і не підтверджені первинними обліковими бухгалтерськими документами.
Вважає, що позивачем не доведено наявності у відповідача заборгованості за вказаним кредитним договором у заявленому розмірі. Розрахунок заборгованості на який посилається позивач не є належним доказом наявності заборгованості відповідача, проте суд першої інстанції на підставі поданих тільки позивачем документів, а відтак був відсутній факт змагальності сторін.
Вважає, що судом першої інстанції не було з`ясовано всі обставини справи, які мають суттєве значення для вирішення справи.
У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу - задовольнити, а судове рішення скасувати.

Представник позивача АТ «ОТП Банк» - адвокат Павленко С.В., скориставшись своїм правом, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому апеляційну скаргу відповідача вважає необґрунтованою та помилковою.
Відповідно до тексту ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 28 серпня 2025 року, якою апелянту було відмовлено в перегляді заочного рішення: «відповідач був обізнаний про розгляд справи судом 08 січня 2024 року представник відповідача адвокат Новік Л.Є. в окремо поданій суду заяві просила суд ознайомитися з матеріалами справи та була з ними ознайомлена двічі, 15 січня 2024 року представник відповідача адвокат Новік Л.Є. просила суд відкласти розгляд окремо поданій суду заяві, про розгляд справи судом 27 лютого 2025 року відповідач був сповіщений, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, у заяві від 22 квітня 2024 року відповідач просив суд відкласти розгляд справи, оскільки його представник зайнятий в іншому судовому процесі, про обізнаність відповідача про розгляд справи судом 08 липня 2025 року свідчить довідка про доставку смс тощо.» 
Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. Тобто, судом першої інстанції чітко встановлено, що відповідач був належно повідомлений про місце та час судового засідання.
Крім того, відповідач не був позбавлений права надати свої пояснення та заперечення в письмовій формі. 
Зазначає, що розрахунок заборгованості відповідає всім вимогам первинних банківських документів відповідно до вимог закону, зокрема розрахунок заборгованості підтверджує надходження коштів та прострочені платежі за весь період кредитування. 
Звертає увагу суду, що наданий розрахунок формується через програмне забезпечення Банку, і якщо боржником здійснюються сплати заборгованості, то вони зараховуються на поточний рахунок Боржника в будь-якому разі і будуть зафіксовані програмою.
Вважає доводи апеляції, що розрахунок заборгованості є неналежним та недопустимим доказом, безпідставними, оскільки апелянт не зазначає конкретно яким саме вимогам Закону суперечить розрахунок заборгованості.
Також апелянт стверджує, що сума заборгованості є необґрунтованою та недоведеною, проте не надав контррозрахунок заборгованості, а тому, його посилання на недостовірність даних у розрахунку заборгованості обґрунтування суми заборгованості є безпідставним та таким, що базується на припущеннях. 
Розрахунок заборгованості, що наявний в матеріалах справи, є повністю належними та достатніми документами щодо заборгованості відповідача, а доводи відповідача щодо невідповідності розрахунку заборгованості документам первинної бухгалтерської документації є помилковими та ґрунтуються на власних домислах, не підтверджених жодними доказами. 
При цьому зауважує, що нарахування відсотків безпосередньо передбачено умовами укладеного між сторонами Кредитного договору. 
Підтвердженням того, що ОСОБА_1 був ознайомлений з необхідністю сплати відсотків та з іншими умовами Кредитного договору свідчить безпосередньо його підпис, виконання умов Договору та вчасна сплата платежів на рахунок погашення, а тому твердження апелянта в даному випадку є необґрунтованими.
Також, відповідач посилається на те, що ним було частково сплачено заборгованість, яку позивач не врахував, в свою чергу, відповідно у наявної у АТ «ОТП Банк» інформації, станом на 16 листопада 2025 року заборгованість ОСОБА_1 складає суму у розмірі: 245 752,00 грн. інформація щодо часткового погашення заборгованості зі сторони апелянта у АТ «ОТП Банк» відсутня. Звернень зі сторони відповідача до відділень АТ «ОТП Банк» щодо зарахувань коштів на користь частково погашення заборгованості зафіксовано не було. Крім того, на підтвердження зазначеного погашення заборгованості апелянт не надає жодних належних доказів. 
У зв`язку з чим, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 08 липня 2025 року по справі №199/10367/23 – залишити без змін. 

Відповідач у судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції в частині стягнення прострочених відсотків за користування кредитом скасувати. 
Представник позивача в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги і відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Проте, згідно ч.ч.4, 5 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що між позивачем АТ «ОТП Банк» та відповідачем ОСОБА_1 16 вересня 2021 року був укладений кредитний договір №2037509076, на підставі якого банк надав позичальнику кредит, а позичальник отримав його на умовах, передбачених кредитним договором (п. 1 кредитного договору).
Відповідно до п. 1.1 кредитного договору, кредит видається у розмірі 237 000 грн. на цільове використання кредиту: на споживчі цілі, та 7 110 грн. на сплату комісійної винагороди за видачу кредиту. Загальний розмір Кредиту становить 244 110 грн.
На виконання умов кредитного договору №2037509076 від 16 вересня 2021 року АТ «ОТП Банк» свої зобов`язання по видачі відповідної суми кредиту виконав повністю, кошти надав, що підтверджується переказом коштів та меморіальним ордером № 25939780 від 16 вересня 2021 року.
Відповідно до п.1.1. Кредитного договору, дата остаточного повернення кредиту 16 вересня 2026 року.
Відповідно до додатку №1 до кредитного договору №2037509076 від 16 вересня 2021 року графіку платежів та розрахунку загальної вартості кредиту зазначено детально строк кредиту – 60 місяців, загальна вартість кредиту – 464 935,21 грн., щомісячний платіж позичальника становить 7 369,33 грн., крім останнього 7 563,92 грн.
З боку відповідача було допущено порушення виконання грошового зобов`язання в частині повернення тіла кредиту та сплати відсотків, розмір заборгованості станом на 14 червня 2023 року складає 245 752,00 грн. , яка складається з: заборгованості за тілом кредиту – 189 854, 96 грн.; заборгованості за відсотками – 55 897, 04 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наявності порушення прав позивача з боку відповідача, тому порушені права позивача підлягають поновленню в обраний в даному позові спосіб.

Колегія суддів в цілому погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за процентами нарахованими за користування кредитом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження №12-142гс19) зазначено, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду вже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.
Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою ст.1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством.
Згідно ч.2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до вимог ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).
У постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження №61-517св18) зроблено правовий висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно вказаної норми Закону України підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, виписка з рахунка особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц (провадження № 61-3689св21), від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20 (провадження № 61-168св21), від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20 (провадження № 61-9207св21), від 01 грудня 2021 року у справі № 752/14554/15-ц (провадження № 61-14046св21), від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц (провадження № 61-648св21, ЄДРСРУ № 104644740).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона.
Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
У цивільних справах суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи Банк звернувся до суду з даним позовом після не сплати відповідачем сум згідно графіку погашення за кредитним договором відповідної кількості платежів, в результаті чого станом на 14 червня 2023 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 245 752 грн., що складається з: 189 854,96 грн. – тіло кредиту, 55 897,04 грн. – відсотки. 
На підтвердження розрахунку заборгованості позивачем надано копію кредитного договору №2037509076 від 16 вересня 2021 року, який містить суму кредиту, розмір процентів обумовлений сторонами, строк кредиту, тобто всі істотні умови, для такого виду договору, підписаний особисто відповідачем, графік платежів, паспорт споживчого кредиту, досудову вимогу вих. №1765/2023 від 28 червня 2023 року, виписку по особовим рахункам відповідача за кредитним договором, з якої чітко прослідковується, що відповідач користувався грошима та частково сплачував заборгованість за договором, даний факт відповідачем не оспорюється, а розрахунок заборгованості відповідає наданій виписці руху коштів по рахунку відповідача.
Як вбачається із наданого кредитного договору №2037509076 від 16 вересня 2021 року, який підписаний відповідачем, вбачається, що сторони погодили умови кредитування, зокрема погодили щомісячні проценти на рівні 37,00% річних, строк кредиту 36 місяців.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем доведено в суді, з наданням належних та допустимих доказів, свого права на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором укладеним з відповідачем, та доведено належними та допустимими доказами, що відповідають первинним документам, оформленим відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, та є достатніми та достовірними у розумінні ст.ст.77-80 ЦПК України. 

Таким чином, суд першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за укладеним кредитним договором. 

Між тим, відповідач оскаржує рішення в частині розміру заборгованості, яку просив стягнути позивач.
На обґрунтування своїх доводів відповідач надав суду копії платіжних інструкцій про часткове погашення заборгованості по кредитному договору №2037509076 від 16 вересня 2021 року, зокрема, платіжні інструкції № 9247-8693-4873-1218 від 14 жовтня 2021 року на суму 14 000 грн.; № 9250-5776-7179-1829 від 11 листопада 2021 року на суму 14 000 грн.; № 9254-0490-2905-0138 від 15 грудня 2021 року на суму 14 000 грн.; № 9257-0634-2218-3393 від 14 січня 2022 року на суму 14 000 грн.; № 9260-3652-1552-9456 від 16 лютого 2022 року на суму 7 000 грн.; № 9260-7632-6001-5077 від 20 лютого 2022 року на суму 7 000 грн.; № 9276-5685-0011-0094 від 28 липня 2022 року на суму 10 000 грн.; № 9279-3648-6145-5200 від 25 серпня 2022 року на суму 14 000 грн.; № 9285-4435-7978-1472 від 25 жовтня 2022 року на суму 7 000 грн. Загальна сума сплаченої відповідачем заборгованості - 101 000 грн.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що Банком враховані зазначені вище суми, сплачені відповідачем на погашення кредиту, які направлені на погашення як тіла кредиту так і відсотків, згідно нарахованих за договором сум.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, щодо часткового погашення кредитної заборгованості, яка не врахована позивачем, спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи та підлягають відхиленню.
Доводи апеляційної скарги, що відповідач не був належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи у встановленому порядку відхиляються колегією суддів, оскільки, факт неотримання скаржником поштової кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася до суду, у зв`язку з закінченням терміну зберігання, залежала від волевиявлення самого адресата.
При цьому, що за змістом ст.2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеним цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.
Колегія суддів, з урахуванням положень ст.272 ЦПК України, п.п.11, 17, 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку дійшла висновку, що у разі якщо повідомлення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто у зв`язку з посиланням на закінчення строку зберігання поштового відправлення, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення слід залишити без змін, оскільки воно відповідає вимогам статті 375 ЦПК України.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на прийняте колегією суддів рішення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 08 липня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 21.01.2026 року

Головуючий суддя О.В.Агєєв