КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа № 947/43469/25
Провадження № 2/947/848/26
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04.02.2026 року

Київський районний суд міста Одеси в складі головуючого – судді Калініченко Л.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін по справі цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
19.11.2025 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, в якій позивачка просить суд:
- стягнути з ОСОБА_2 на свою користь у відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 5800,00 грн.;
- стягнути з ОСОБА_2 на свою користь у відшкодування моральної шкоди в розмірі 20000,00 грн.;
- стягнути з відповідача понесену судові витрати.
В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що 06.10.2025 року о 18 годині 25 хвилин відповідач ОСОБА_2 умисно пошкодив належний їй – позивачці автомобіль марки «Volkswagen», реєстраційний номер НОМЕР_1 . З посиланням на відеозапис, доступ до якого як зазначає позивачка вільний за посиланням, позивачка вказує, що є зафіксованим факт завдання відповідачем шкоди майну позивача, а саме як відповідач рукою розбиває лобове скло та бокове дзеркало автомобіля, в момент чого у автомобілі перебувала вона – ОСОБА_1 та її малолітня донька. Внаслідок чого належний їй автомобіль зазнав пошкоджень, а дитина позивачки дуже злякалась. За наслідком вказаних подій, вона – ОСОБА_1 звернулась з відповідною заявою до органів поліції. Позивачка вказує, що за наслідком вказаних дій відповідача, їй було завдано матеріальної шкоди, розмір якої підтверджується квитанцією про сплату послуг за заміну лобового скла. Також позивачка вказує, що через протиправні дії, вона зазнала моральної шкоди, яка полягає у перенесеному стресі, душевних хвилюваннях, переживанні за дитину, необхідність витрачати час для ремонту власного майна та звернення до органів поліції. Моральну шкоду позивачка оцінює у 20000,00 грн. Вищевказані обставини зумовили звернення позивачки до суду з цим позовом.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою суду від 20.11.2025 року вказану позовну заяву залишено без руху. 
25.11.2025 року на виконання ухвали суду позивачкою надано заяву про усунення недоліків. 
Справа підсудна Київському районному суду міста Одеси у відповідності до ч. 6 ст. 28 ЦПК України.
Разом із пред`явленим позовом заяви чи клопотань позивачем до позову не надано.
Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 08.12.2025 року було прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін по справі. Визначено відповідачеві п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Копію вказаної ухвали суду, разом з іншими документами по справі, у тому числі копією позовної заяви та додатками до неї, отримано представником відповідача ОСОБА_2 – адвокатом Уштван В.С. в електронній формі шляхом доставлення документів до електронного кабінету 16.12.2025 року 
18.12.2025 року до суду від представника відповідача надійшов до суду відзив на позовну заяву, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову з посиланням на його необґрунтованість та безпідставність.
В обґрунтування відзиву на позовну заяву, представник відповідача вказує, що у позовній заяві та доданих до неї матеріалах відсутні будь-які докази, які підтверджують право власності чи інше речове право позивача на майно, яке, за його твердженням, було пошкоджене. Надані фотоматеріали не дозволяють ідентифікувати: - конкретне майно лобове скло (зокрема, транспортний засіб), яке нібито зазнало пошкоджень; - належність цього майна позивачу або факт його перебування у користуванні позивача; - обставини, за яких такі пошкодження могли бути завдані. На думку представника відповідача, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт пошкодження майна та його стан до події. Представник вважає, що позивач не довів: що майно перебувало у справному та неушкодженому стані до події; що пошкодження виникли саме внаслідок обставин, на які посилається позивач; що зазначене майно не було пошкоджене раніше. В матеріалах справи відсутні акти огляду, належним чином засвідчені фото- чи відеоматеріали до та після події, експертні висновки, звіти про оцінку, акти фіксації або будь-які інші об`єктивні докази. У зв`язку з чим, представник відповідача вказує, що жодного належного доказу на підтвердження події та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і заявленою шкодою позивачем не надано. Також, представник відповідача посилається і недоведеність завданої позивачці моральної шкоди, оскільки остання не довела ані факту заподіяння моральної шкоди, ані її розміру, приймаючи відсутність у матеріалах справи: медичні або інші документи, що підтверджують погіршення психоемоційного стану; докази характеру, тривалості та інтенсивності моральних страждань; обґрунтування причинно-наслідкового зв`язку між можливими діями відповідача та заявленими стражданнями. У зв`язку з чим, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову.
Додатково представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначив, що відповідач у зв`язку з розглядом даної справи поніс судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу згідно з договором від 14.12.2025 та завданням-дорученням до нього, попередній (орієнтовний) розрахунок яких становить в сумі 3500 грн., однак остаточний розмір яких буде визначений після ухвалення судом рішення у справі, з наданням підтверджуючих документів додатково.
Копія відзиву на позовну заяву було скеровано представником відповідача позивачці – ОСОБА_1 в електронній формі до зареєстрованого кабінету останньої зареєстрованого в ЄСІТС, що підтверджується квитанцією №5406418 про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС від 18.12.2025 року о 05:53.
23.12.2025 року до суду від позивачки ОСОБА_1 до суду відійшла відповідь на відзив на позовну заяву.
Щодо поданої до суду відповіді на відзив на позовну заяву від позивачки ОСОБА_1 суд зазначає, що вимоги до відповіді на відзив на позовну заяву встановлені статтею 179 ЦПК України.
Так, у відповідності до положень ч.3 ст. 179 ЦПК України, до відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені частинами третьою - п`ятою статті 178 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 4 ст. 178 ЦПК України, копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. 
Частиною 5 статті 178 ЦПК України регламентовано, що до відзиву додаються зокрема: 2) документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.
В той же час, як вбачається з поданих позивачем документів, вимоги ч.4,5 статті 178 ЦПК України останньою не виконані, та не надано доказів на підтвердження скерування копії поданої до суду відповіді на відзив з додатками до них, відповідачеві по справі, з урахуванням приписів статті 43 ЦПК України. 
Враховуючи наведене, невиконання позивачем вимог ст.ст.43,178 ЦПК України щодо направлення відповіді на відзив, з поданими до неї документами, на адресу відповідача, судом відповідь на відзив з доданими документами під час розгляду справи не береться судом до уваги.
Одночасно суд зазначає, що ст. 129 Конституції України гарантовано, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. 
Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений законом. 
Процесуальні дії судді чітко врегульовані нормами ЦПК, які повинні правильно розумітися сторонами і застосовуватися, починаючи з моменту пред`явлення позову до суду.
Станом на 04.02.2026 року до суду від сторін по справі не надходило інших заяв по суті справи, заяви з процесуальних питань, письмових пояснень, заяв чи клопотань.
У відповідності до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.
Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
Відповідно до ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Приймаючи вищевикладене, не подання сторонами по справі в межах визначених в ухвалі суду від 08.12.2025 року інших заяв по суті справи, приймаючи строки для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, судом ухвалено здійснити розгляд справи за наявними в матеріалах справи документами.
Згідно з положеннями з ч.4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. 
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов ОСОБА_1 не підлягаючим задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивачка – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України.
У відповідності до листа Одеського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Одеській області на №60-9864 від 27.10.2025 року вбачається, що 06.10.2025 року до Одеського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Одеській області надійшла заява ОСОБА_1 щодо невідомої особи, яка за адресою: м. Одеса, Люстдорфська дорога, 123, пошкодила їй автомобіль, за наслідком чого відомості про що були зареєстровані до Інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» ОРУП №1 ГУНП в Одеській області за №44294 від 06.10.2025 року.
У зазначеному листі зазначено, що на підставі ст.19 Закону України «Про звернення громадян» за вищевказаним зверненням було проведено об`єктивну, всебічну та ретельну перевірку в ході якої встановлено, що ОСОБА_1 , у разі якщо вона вважає, що чоловік косметолог ОСОБА_2 своїми діями спричинив їй матеріальних збитків, то їй для відшкодування заподіяних матеріальних збитків, необхідно звернутись до суду.
У відповідності до наданої до суду квитанції від 11.10.2025 року вбачається сплата грошових коштів на рахунок ОСОБА_3 в загальній сумі 5800,00 грн., з яких: 3500,00 грн. з призначенням платежу за: «Фольксваген Гольф Плюс ветр»; 2300,00 грн. з призначенням платежу за «установка ветрового стекла».
Також позивачкою надано до суду фотокопію на якому зображено розбите лобове скло.
Позивачка, з посиланням на те, що відповідач – ОСОБА_2 завдав їй матеріальної шкоди в сумі 5800,00 грн., шляхом пошкодження транспортного засобу марки «Volkswagen», реєстраційний номер НОМЕР_1 , звернулась до суду з цим позовом.
За наслідком вище встановлених обставин та в межах заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
Щодо виниклих правовідносин за даною справою, останні пов`язані із відшкодування матеріальної шкоди, які врегульовані Цивільним Кодексом України (далі - ЦК України).
За змістом положень частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.
У частинах першій, другій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. 
Збитками є:
1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Зобов`язання з відшкодування шкоди - це такі цивільно-правові зобов`язання, в яких потерпіла сторона (кредитор) має право вимагати від боржника (заподіювача шкоди) повного відшкодування протиправно завданої шкоди шляхом надання відповідного майна в натурі або відшкодування збитків.
Статтею 1192 ЦК України визначено, що якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Частиною 4 статті 22 ЦК України також врегульовано, що на вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.09.2021 у справі № 754/1108/15-ц (провадження № 61-16856св20) зазначено, що «при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювана шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку із заподіянням шкоди майну».
Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.
Це узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 27.05.2021 по справі № 761/12945/19 (провадження № 61-15575ск20).
Так, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (стаття 77 ЦПК України).
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. (стаття 78 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (стаття 80 ЦПК України).
У відповідності до положень частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 14 вересня 2021 року у справі №910/14452/20). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.
Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст. ст. 12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Приймаючи вищевикладені обставини в цілому, приймаючи встановлені обставини справи, надані позивачем докази, суд доходить до висновку, що позивачем в порушення ч.1 ст. 81 ЦПК України не довела належними та допустимими доказами факту заподіяння матеріальної шкоди, який остання пов`язує з фактом пошкодження належного їй на праві власності рухомого майна – транспортного засобу внаслідок неправомірних дій відповідача, як і не доведено розміру завданих збитків.
Так, позивачка зазначаючи про пошкодження належного їй на праві власності транспортного засобу - автомобіля марки «Volkswagen», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не надала в порядку передбаченому ЦПК України, з урахуванням приписів статті 83 ЦПК України, належних доказів на підтвердження належності їй на праві власності відповідного транспортного засобу. 
Також матеріали справи не містять жодних належних доказів на підтвердження факту події з завдання шкоди зазначеному позивачкою транспортному засобу, у тому числі у дату, час і місце визначеної позивачкою події, не надано доказів фіксації відповідної події, як і належних доказів на підтвердження визначення розміру відповідних збитків.
Щодо поданої до суду позивачкою квитанції від 11.10.2025 року на підтвердження сплати послуг в загальній сумі 5800,00 грн., за: «Фольксваген Гольф Плюс ветр» та «установка ветрового стекла», суд вважає неналежними доказами підтвердження вартості завданої позивачці матеріальної шкоди з якою остання пов`язує порушення своїх прав та інтересів, за відсутності жодних належних доказів на підтвердження факту завдання позивачці матеріальної шкоди, визначеного позивачкою як за наслідком пошкодження належного їй на праві власності транспортного засобу.
Щодо поданої позивачкою до суду фотокопією пошкодженого лобового скла транспортного засобу, суд вважає неналежними доказом на підтвердження викладених позивачкою обставин щодо пошкодження 06.10.2025 року транспортного засобу - автомобіля марки «Volkswagen», реєстраційний номер НОМЕР_1 , оскільки вказана фотокопія не містить інформації щодо місця, дати, часу фіксації, як і відомостей щодо транспортного засобу відносно якого здійснено фіксацію, автора відповідної фіксації, тощо. 
Посилання позивачки на відеозапис, з зазначенням посилання в мережі Інтернет на Гугл Диск (https://drive.google.com/field/17qTHoYfXdTtAxwZBVOyTx2cLgZ-TrXXn/view?usp=drivesdk), суд вважає неналежними електронними доказами, приймаючи, що останньою не заявлено відповідної заяви щодо огляду відповідних електронних доказів, а також відповідні докази подані з порушенням статті 100 ЦПК України.
Так, у відповідності до положень статті 100 ЦПК України врегульовано, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.
Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Будь-яких належним чином завірених копій чи оригіналів електронних доказів, позивачем до суду не надано, як і не заявлено відповідних заяв чи клопотань про огляд відповідних електронних доказів, з посиланням на місце їх збереження в оригіналі.
Разом з тим, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, судом було перевірену зазначене позивачкою посилання в мережі Інтернет, на місце де зберігається відеозапис, на який остання посилається як на доказ у справі, за наслідком чого встановлено відсутність доступу за зазначеним посиланням.
Також суд зазначає, що крім відсутності жодних доказів на підтвердження факту завдання матеріальної шкоди позивачеві, який остання як вказує відбулось за наслідком пошкодження належного їй на праві власності транспортного засобу, матеріали справи також не містять жодного доказу на підтвердження встановлення особи відповідача, як завдавача шкоди у дату, час і місце події, на яку посилається позивачка, не містять і доказів причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою потерпілої сторони, приймаючи повне невизнання відповідачем заявлених позовних вимог.
На підставі вищевикладеного, враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку, що під час розгляду справи позивачем не доведено обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди, за наслідком чого суд приходить до висновку, що вимоги позиваки ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, є необґрунтованими та недоведеними, за наслідком чого у задоволенні позову в цій частині вимоги слід відмовити.
Щодо вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частина четверта статті 23 ЦК України).
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.
Разом з цим, оскільки судом не встановлено протиправності в діяннях відповідача, та позивачем взагалі не доведено обставин щодо факту завдання матеріальної шкоди, суд вважає в цій частині вимогу позивача необґрунтованою та не підлягаючою до задоволення.
Ухвалюючи рішення суду в даній справі, судом враховується, що у відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При ухваленні рішення, судом враховується, що Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи викладене, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, є необґрунтованими та недоведеними, за наслідком чого у задоволенні позову слід відмовити.
Приймаючи відмову у задоволенні позову, судові витрати понесені позивачкою у відповідності до положень статті 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.
Також відповідачем у поданому до суду відзиві на позовну заяву заявлено до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу, які за попереднім орієнтовним розрахунком визначені стороною відповідача в розмірі 3000,00 грн.
Також, стороною відповідача зазначено про те, що відповідний розмір витрат не є остаточним та стороною відповідача будуть надані докази на підтвердження їх понесення після ухвалення рішення суду за наслідком розгляду справи.
Статтею 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. 
Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що докази на підтвердження судових витрат подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Приймаючи вказане, заявлену відповідачем вимогу про відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу та намір про надання відповідних доказів в порядку передбаченому ч.8 ст.141 ЦПК України, судом відповідне питання одночасно з ухвалення даного рішення суду не вирішується.
При вищевикладених обставинах та керуючись ст. ст. 1-18, 76-89, 141, 263-265, 273, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову  ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до  ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ), про відшкодування матеріальної та моральної шкоди – відмовити.
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу було не подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного.

Повний текст рішення суду складено 04/02/2026 року.

Головуючий       Л. В. Калініченко