ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/2394/25	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Аюпової Р.М. 
при секретарі судового засідання Задорожний К.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу 
за позовом 	Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова ( м. Харків, вул. Вартових Неба, 55-А), в особі Державного агентства лісових ресурсів України (01601, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 9-А), в особі Харківської обласної військової (державної) адміністрації (61002, м. Харків, вул. Сумська, 64), Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні першого позивача - Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція» (с. Черкаська Лозова, Харківський район, Харківська область, 62340). 	
до 	1. Обслуговуючого кооперативу "Гаражно-будівельний кооператив "Перемога-66" (61204, м. Харків, пр. Свободи Людвіга, 48-Д) ,   2. Харківської міської ради (61003, м. Харків, м-н Конституції, 7),  Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні першого відповідача: - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ); - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ); - ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 );  	
про 	усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою 	
за участю представників:
прокуратури - Шовкопляс М.М.;
першого позивача - Бринчак М.П.;
першого відповідача - Лисенко В.С.;
другого відповідача - Горобинська Н.М.;
першої та другої третьої особи на стороні першого відповідача - Феоктістова О.Ю.;
інші учасники - не з`явились.

ВСТАНОВИВ:

Керівник Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова, в інтересах держави, в особі Державного агентства лісових ресурсів України, м. Київ (перший позивач), в особі Харківської обласної військової (державної) адміністрації, м. Харків (другий позивач), звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Обслуговуючого кооперативу "Гаражно-будівельний кооператив "Перемога-66", м. Харків (перший відповідач), Харківськї міської ради (другий відповідач), в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просить суд:
Усунути перешкоди власнику - державі в особі Харківської обласної державної (військової) адміністрації (код ЄДРПОУ 23912956) у розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 6310136300:14:006:0061 площею 1,083 га по пр. Свободи Людвіга 48-Д в м. Харкові, шляхом:
1. Скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права приватної власності за Обслуговуючим кооперативом ОК "Гаражно-будівельний кооператив "Перемога-66" (код ЄДРПОУ 38276944) на земельну ділянку з кадастровим номером 6310136300:14:006:0061 площею 1,083 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 189431363101; запис про право власності 3008616 від 10.10.2013 державним реєстратором Харківського міського управління юстиції Ігнатовою Н.Є. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 7091636 від 23.10.2013 11:16:06) з одночасним припиненням речових прав ОК "Гаражно-будівельний кооператив "Перемога-66" (код ЄДРПОУ 38276944) і закриттям розділу 189431363101 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;
2. Скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 6310136300:14:006:0061 площею 1,083 га з одночасним припиненням усіх зареєстрованих щодо неї речових прав та їх обтяжень, у тому числі права власності прав ОК "Гаражно-будівельний кооператив "Перемога-66" (код ЄДРПОУ 38276944);
3. Визнання незаконним та скасування п. 8 додатку 1 до рішення 19 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 26.09.2012 № 831/12 «Про надання земельних ділянок для будівництва (реконструкції) об`єктів», яким обслуговуючому кооперативу "Гаражно-будівельний кооператив "Перемога-66" надано у власність земельну ділянку з кадастровим номером 6310136300:14:006:0061, загальною площею 1,0830 га для будівництва та подальшого обслуговування гаражів по пр. Людвіга Свободи, 48-Д, у місті Харкові.
4. Стягнути на користь Харківської обласної прокуратури судовий збір.
Ухвалою суду від 16.07.2025 відкрито провадження у справі та призначено справу № 922/2394/25 до розгляду в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 13 серпня 2025 року о 12:00 год.
06.08.2025 першим позивачем надані до суду пояснення (вх. № 18139), в яких зазначено, що прокурором надано достатньо доказів та наведено достатньо фактів, що підтверджують приналежність спірної земельної ділянки до категорії земель лісогосподарського призначення державної форми власності. Також позивачем зазначено, що землі лісового фонду, які за матеріалами лісовпорядкування знаходяться у користуванні державних лісогосподарських підприємств, належать до державної власності та перебувають у розпорядженні обласних (районних) державних адміністрацій, в залежності від місця розташування таких земель (в межах міст обласного значення чи за межами населених пунктів). З урахуванням вищезазначеного, повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою лісогосподарського призначення державної форми власності, яка перебуває у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства, здійснюється обласною державною адміністрацією. Враховуючи викладене, позовні вимоги прокуратури підтримано у повному обсязі.
01.09.2025 першим відповідачем надано до суду відзив на позов (вх. № 19863), в якому зазначає, що у даному спорі відбувається безпідставна заміна належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. А отже, порушення прокурором нормативного порядку представництва інтересів держави в суді створює конфлікт повноважень органів прокуратури з повноваженнями цих органів. Відповідач вважає, що прокурором не доведено правомірність представлення інтересів держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України та Харківської обласної військової (державної) адміністрації. Щодо тверджень прокурора, що існує доказ часткового перетину земельної ділянки відповідача з кадастровим номером 6310136300:14:006:0061 з межами Дергачівського лісництва ДП „Харківська лісова науково-дослідна станція”, відповідач вважає, що жодних реальних доказів існування цього перетину прокурором не надається. На схемах, які надані прокурором, та які нібито мали б підтвердити існування перетину, постійно зазначається про «орієнтовне місцезнаходження земельної ділянки» та «орієнтовну площу перетину», без визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі. Більш того, земельна ділянка відповідача була сформована ще у 2006 році, тобто за багато років до прийняття рішення Харківської обласної ради від 30.08.2012 №518-VI, яким було створено регіональний ландшафтний парк “Сокольники - Помірки”. Також відповідач наголошує, що в контексті обставин даної справи, виходячи з аналізу висновків Великої Палати Верховного Суду, та враховуючи, що спірними у даній справі є менше 2 % земельної ділянки відповідача, можна прийти до обґрунтованого висновку, що вибраний прокурором у даній справі спосіб захисту, а саме негаторний позов, з повним скасуванням права власності відповідача на всю земельну ділянку, є неналежним, в той час, як належним способом захисту у даній справі є віндикаційний позов, а саме позов про витребування частини земельної ділянки, що накладається. Окрім цього, відповідач зазначає, що відповідно до п.5 ст. 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується, тобто вважається наявною, поки не доведено зворотне, а, отже, нормами законодавцем був встановлений окремий присікальний строк у десять років з моменту реєстрації права на нерухоме майно (10.10.2013), після якого, держава в інтересах якої діє прокурор, взагалі не має права витребувати у добросовісного набувача (ОК ГБК "Перемога-66") надану їй земельну ділянку. Враховуючи, що державна реєстрація спірної земельної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно була здійснена 10.10.2013, вищезазначений присікальний строк закінчився 10.10.2023. Просить суд відмовити у задоволенні позову.
01.09.2025 першим відповідачем надано до суду заяву про застосування строків позовної давності (вх. № 20002), в якій враховуючи той факт, що оскаржуване прокурором рішення Харківської міської ради від 26.09.2012 №831/12 про виділення земельної ділянки відповідачу, з моменту його прийняття було розміщено на офіційній сторінці «Єдиний міський реєстр актів Харківської міської ради, міського голови та виконавчих органів ради» (https://doc.city.kharkiv.ua/uk/profile/document/view/id/612902), а публічна кадастрова карта стала загальнодоступною із 01.01.2013 (https://kadastrova karta.com/dilyanka/6310136300:14:006:0061), позивачі та третя особа не були обмежені у отриманні інформації щодо нібито існування перетину земельної ділянки та могли своєчасно довідатись про нібито порушення їх прав, із вжиттям відповідних своєчасних дій, у тому числі звернення до суду у відповідні строки. Таким чином, на думку відповідача, прокурором, позивачами та третьою особою було пропущено строк для звернення до суду з даним позовом, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
04.09.2025 прокурором надано до суду відповідь на відзив на позов першого відповідача (вх. № 20220), в якій вказує, що згідно з інформацією ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» земельна ділянка з кадастровим номером 6310136300:14:006:0061 частково знаходиться в межах земель лісового фонду кварталу 374 Дергачівського лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», площа перетину меж земельної ділянки з кадастровим номером 6310136300:14:006:0061 з межами кварталу 374 Дергачівського лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» становить 0,0212 га з загальної площі ділянки 1,083 га. Інформація, надана ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» щодо факту накладення спірної земельної ділянки на землі ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» є, на думку прокурора, належним підтвердженням вказаних обставин, надана уповноваженим суб`єктом, який безпосередньо володіє необхідними знаннями та технічними можливостями для обробки інформації з державних лісового та земельного кадастрів. Також зауважує, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 6310136300:14:006:0061 розташована на території Шевченківського району міста Харкова. Таким чином, згідно з наведеними приписами вилучення спірної земельної ділянки державної власності, що віднесена до земель лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», і передання у власність такої ділянки належало до повноважень Харківської обласної державної адміністрації. Враховуючи те, що Харківською обласною державною (військовою) адміністрацією рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки лісогосподарського призначення не приймалося, то перебування у приватній власності земельної ділянки з кадастровим номером 6310136300:14:006:0061, що належить до земель державної власності лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства, за твердженням прокурора, суперечить чинним нормам законодавства. Прокурор вказує, що згідно з постановою Верховного Суду від 03.09.2020 у справі №911/3449/17 зайняття земельної ділянки лісового фонду з порушенням положень ЗК України та ЛК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законною володільця відповідної земельної ділянки. Власник земельної ділянки лісогосподарського призначення може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевою самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку. Також зазначає про непоширення правил про давність до застосування наслідків повернення земельних ділянок та природних ресурсів, за якими закріплено правовий титул (правова підстава) власності на землю за Українським народом. Тобто доки зберігається правовий титул, суб`єкт права власності зберігає повноваження правової охорони та захисту свого права. У даному випадку, на думку прокурора, ОК «ЖБК «Перемога-66» набув безвідплатно у власність земельну ділянку на підставі п. 8 додатку 1 до рішення 19 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 26.09.2012 № 831/12 «Про надання земельних ділянок для будівництва (реконструкції) об`єктів», тому в будь-якому випадку така земельна ділянка безпідставно перебуває у власності відповідача. На підставі викладеного, просить суд задовольнити позов окружної прокуратури у повному обсязі.
08.09.2025 першим відповідачем надані до суду заперечення на відповідь на відзив (вх. № 20438), в яких вказує, що прокурором ігнорується існування ч.3 ст. 388 ЦК України, якою був встановлений окремий присікальний строк у десять років з моменту реєстрації права на нерухоме майно (10.10.2013), після якого держава в інтересах якої діє прокурор, взагалі не має права витребувати у добросовісного набувача надану їй земельну ділянку. Дана норма є спеціальною по відношенню до держави, як суб`єкта, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, а тому, на думку першого відповідача, вона обов`язково має бути застосована при розгляді даної справи. По друге, відповідач звертає увагу, що ст. 388 ЦК України стосується саме витребування майна у добросовісного набувача, тобто позов поданий на підставі даної статті є віндикаційним. Однак, у позові та у відповіді на відзив, за твердженням першого відповідача, прокурор безпідставно наполягає на тому, що його позов є саме негаторним та стосується усунення перешкод власнику майна, хоча і не зазначає у чому ж саме полягають такі перешкоди.
15.09.2025 другим відповідачем надано до суду відзив на позов (вх. № 21196), в якому зазначає, що твердження прокурора і позивачів про те, що в силу закону спірна земельна ділянка належала до земель державної власності та розпоряджатись нею Харківська міська рада не мала повноважень, є, на думку другого відповідача, хибними, не доводяться ніякими доказами, а протилежне прямо випливає з діючих на той час норм законодавства. При цьому Харківська міська рада мала повноваження розпоряджатись і лісами, якщо такі перебували в межах населених пунктів (спірна земельна ділянка на момент прийняття рішень знаходилась в межах м. Харкова). Передача земельної ділянки ОК «ГБК "Перемога-66» відбувалась в порядку, встановленому діючим законодавством, а саме відповідно до вимог ст. 41, 116, 123 ЗК України. Також вказує, що в контексті обставин справи № 922/2394/25 та заявлених позовних вимог, належним (правомірним) способом захисту може бути виключно позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування лише тієї частини земельної ділянки, що накладається на землі лісогосподарського призначення. Докази входження квартала № 374 Дергачівського лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», з частиною якого нібито є перетен, до складу природно заповідного фонду до суду не надано. Відповідно до позовної заяви, а також до заяви про зміну предмета позову, прокурором подано до суду негаторний позов, в якому позивач просить суд скасувати право власності відповідача на земельну ділянку з кадастровим номером 6310136300:14:006:0061 загальною площею 1,0830 га (100%) по просп. Людвіга Свободи, 48-Д, посилаюсь на те, що частина земельної ділянки площею 0,0212 га (1,96%) є землями лісогосподарського призначення і якась частина цієї частини є землями природно-заповідного фонду, але прокурор не наводить правових підстав для позбавлення права власності ОК «ГБК "Перемога-66» на решту земельної ділянки (98,04%). Харківська міська рада наголошує, що звернення прокурора до суду з негаторним позовом є спробою уникнення застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску строку повної давності, оцінки земельної ділянки та внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, та є неефективним способом захисту. Другий відповідач вважає, що спірна земельна ділянка передана у приватну власність правомірно, а також не повинна вилучатись із власності відповідача – ОК «Гаражно-будівельний кооператив Перемога-66»., а безпідставне позбавлення права власності першого відповідача на 98,04% спірної земельної ділянки, яка немає перетину ані з землями лісогосподарського призначення, ані з землями природно-заповідного фонду, є непропорційним та надмірним втручанням у право приватної власності, що є порушенням статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Просить у задоволенні позову відмовити.
15.09.2025 Харківською міською радою надано до суду заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності (вх. № 21200), в якій у разі, якщо суд дійде до висновку про зміну способу захисту з негатовного на віндикаційний позов та якщо суд встановить підстави (порушення прав позивача) для задоволення позовних вимог, Харківська міська рада просить суд застосувати до спірних правовідносин правові наслідки пропуску строку позовної давності, встановлені ст. 266 ЦК України, у справі № 922/2394/25 та відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.
17.09.2025 прокурором надані до суду письмові пояснення з окремого питання (вх. № 21376), в яких пояснив, що у разі винесення судом рішення про задоволення даного позову, після виконання державним реєстратором рішення суду в частині скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права приватної власності за ОК "ГБК Перемога-66", в реєстрі будуть відсутні актуальні записи про зареєстровані права власності на спірну земельну ділянку. Тобто, у разі виконання державним кадастровим реєстратором рішення суду в частині скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки спірна земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав. При цьому, дана позовна заява не містить вимог, що зачіпають права власності власників гаражних боксів, що розташовані на спірній земельній ділянці, отже у разі задоволення даного позову, права власності на гаражні бокси залишаться непорушними. Крім того законодавством передбачено право на отримання у приватну власність земельної ділянки у зв`язку з розташуванням на ній об`єкту нерухомого майна, яким власники гаражних боксів можуть скористатись.
22.09.2025 третьою особою - ОСОБА_3 надані до суду письмові пояснення (вх. № 21772), в яких просить суд відмовити у задоволенні позову.
22.09.2025 першим відповідачем надані додаткові пояснення (вх. № 21892), в яких пояснив, що на тій земельній ділянці яка була передана кооперативу, не було жодних лісових насаджень, а знаходився котлован і стихійний смітник. В зв`язку з цим, Харківським міським головою ОСОБА_4 , було вирішено передати територію смітника мешканцям прилеглих будинків, для будівництва гаражного кооперативу. В подальшому, за ініціативою місцевих жителів було створено ОК "ГБК Перемога-66", якому рішенням 19-ї сесії Харківської міської ради VI скликання від 26.09.2012 № 831/12 було надано у власність земельну ділянку площею 1,0830 га для будівництва та обслуговування гаражів. Крім того, за весь час існування кооперативу, до нього не було жодних претензій від позивачів та третьої особи щодо порушення будь якого лісового законодавства. Отже, на думку першого відповідача, твердження прокурора, що задоволення його позовних вимог аж ніяк не зачепить права майже двох сотень членів кооперативу, не відповідають дійсності.
23.09.2025 третьою особою - ОСОБА_1 надані до суду письмові пояснення (вх. № 21932), в яких у задоволенні позовних вимог Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова у справі № 922/2394/25 просить відмовити в повному обсязі.
29.09.2025 третьою особою - ОСОБА_2 надані до суду письмові пояснення (вх. № 22476), в яких у задоволенні позовних вимог Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова у справі № 922/2394/25 просить відмовити в повному обсязі. 
03.10.2025 прокурором надана до суду відповідь на пояснення третьої особи (вх. № 22969), в якій викладена позиція прокурора, яка аналогічна позиції, означеній у відповіді на відзив першого відповідача. 
22.10.2025, 08.12.2025, 17.12.2025 третьою особою - Державним підприємством «Харківська лісова науково-дослідна станція» були надані до матеріалів справи письмові докази на підтримання вимог прокурора (вх. № 24536, 24540, 24541, 24542, 28496, 29615). 
Процесуальний рух справи також висвітлено у відповідних ухвалах суду.
У судовому засіданні 28.01.2026 прокурор та представник першого позивача позов підтримали, наполягали на його задоволенні. 
Представники відповідачів у судовому засіданні проти позову заперечували, просили суд відмовити в його задоволенні, з підстав, викладених у відзивах на позов та наданих до суду додаткових поясненнях.
Третя особа на стороні першого відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала.
Інші учасники судового процесу у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду даного спору повідомлені належним чином.
В ході розгляду даної справи Господарським судом Харківської області, у відповідності до п. 4 ч. 5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.
В ході розгляду даної справи судом було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч. 2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.
Присутні в судовому засіданні прокурор та представники сторін погодилися з тим, що судом досліджено всі докази, які надано сторонами у відповідності до ст. 74 ГПК України.
Відповідно до ч.1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно з п.1 ч.3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що неявка іншіх учасників даного спору не перешкоджає розгляду справи по суті.
Враховуючи положення ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу по суті.
У судовому засіданні 28.01.2026, відповідно до ст. 240 ГПК України судом проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.
З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх представників, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.
Рішенням 19 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 26.09.2012 № 831/12 «Про надання земельних ділянок для будівництва (реконструкції) об`єктів» обслуговуючому кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Перемога-66» надано у власність земельну ділянку з кадастровим номером 6310136300:14:006:0061, загальною площею 1,0830 га для будівництва та подальшого обслуговування гаражів по просп. Людвіга Свободи, 48-Д у місті Харкові.
Такі дії, на думку прокурора, призвели до вибуття із державної власності земельної ділянки лісового фонду.
Як вказує прокурор, земельна ділянка з кадастровим номером 6310136300:14:006:0061 накладається на землі кварталу 374 Дергачівського лісництва державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція», які знаходяться у постійному користуванні цього підприємства та фактично відноситься до земель лісогосподарського призначення, у тому числі з урахуванням положень п. 5 розділу VIII «Прикінцевих положень» Лісового кодексу України, п. 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11.12.1986. При цьому жодних погоджень щодо вилучення вказаних земельних ділянок із земель лісового фонду підприємством не надавалось.
Згідно інформації ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від 08.06.2023 № 223, межі земельної ділянки з кадастровим номером 6310136300:14:006:0061 мають частковий перетин з межами кв. 374 Дергачівського лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», площа перетину меж земельної ділянки з кадастровим номером 6310136300:14:006:0061 з межами кв. 374 Дергачівського лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» становить 0,0212 га.
На теперішній час власником земельної ділянки з кадастровим номером 6310136300:14:006:0061, що розташована по просп. Людвіга Свободи, 48-Д у місті Харкові, загальною площею 1,0830 га являється обслуговуючий кооператив «Гаражно-будівельний кооператив «Перемога-66».
Прокурор вважає, що земельна ділянка з кадастровим номером 6310136300:14:006:0061 підлягає поверненню державі в особі Харківської обласної військової адміністрації, що і стало підставою для звернення прокурора з даним позовом до Господарського суду Харківської області за захистом інтересів держави.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до п. 3 ст. 131-1 Конституції України, на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках та порядку, що визначені законом.
Спеціальним законом, яким визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді є Закон України «Про прокуратуру».
Згідно з вимогами ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.
У Рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).
Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99).
Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Наведена позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18.
Крім того, Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).
Так, прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Тобто, прокурор доводить бездіяльність органу, в інтересах якого він звертається до суду, а не можливість чи неможливість такого органу самостійно звернутися із цим позовом до суду. Вказана позиція підтримана Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 26.05.2020 за № 912/2385/18.
Відповідно до ст. 2 ЗК України, земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.
Аналіз норм Конституції України, Земельного кодексу України свідчить, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у земельних правовідносинах діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок. Реалізуючи ці повноваження, вказані органи вступають у правовідносини з юридичними та фізичними особами.
Факт протиправного вилучення земель лісового фонду державної власності порушує інтереси держави, як власника, щодо реалізації передбаченого ч.1 ст.319 ЦК України права вільно розпоряджатися нею через уповноважений орган виконавчої влади і є підставою для втручання органів прокуратури.
Порушення встановленого законом порядку володіння, користування і розпорядження землями лісогосподарського призначення, що перебувають у державній власності, спричиняє шкоду державі і безумовно становить «суспільний», «публічний» інтерес, що є підставою для втручання органів прокуратури, у тому числі для звернення з позовами до суду в інтересах держави щодо про зобов`язання повернути земельну ділянку.
З огляду на викладене, ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання земельних ділянок, що обумовлює беззаперечний підвищений суспільний інтерес до правильного застосування законодавства у даній сфері, що узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини наведеною в п. 54 рішенні у справі «Трегубенко проти України».
За таких обставин звернення прокурора з позовом до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання законності використання земельної ділянки, що перебуває під особливою охороною держави і дотримання у цій сфері суспільних відносин законодавства становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям прокурора.
Відповідно до ст. 17 ЗК України до повноважень місцевих державних адміністрацій в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
Ст. 27 ЛК України (у редакції, яка діяла на час прийняття оспорюваного рішення) передбачено повноваження Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин, зокрема передає у власність, надає в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею більш як 1 гектар, що перебувають у державній власності.
Згідно зі ст. 31 ЛК України передбачено повноваження обласних державних адміністрацій у сфері лісових відносин на їх території, зокрема, передають у власність, надають у постійне користування для ведення лісового господарства земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності, на відповідній території (в редакція, яка була чинна на момент виникнення спірних відносин).
За змістом п. 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 за №3-рп/99, під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" розуміється орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. Отже, зазначене поняття включає в себе наявність повноважень органу державної влади чи органу місцевого самоврядування у відповідній сфері. 
Разом з тим, з 01.01.2013 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності». Відповідно до абз. 2 п.п. «а» п.4 Прикінцевих та перехідних положень закону у державній власності залишаються розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук.
У зв`язку з внесенням Законом України № 1423-IX від 28.04.2021 змін до ЗК України, відповідно до п.п. «а» п. 24 Розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України, з дня набрання чинності цим пунктом (27.05.2021) землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств).
Отже, на території в межах міста Харкова повноваження з вилучення та розпорядження земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення здійснюються Харківською обласною військовою (державною) адміністрацією.
Указом Президента України № 68/2022 «Про утворення військових адміністрацій» для здійснення керівництва у сфері забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку утворено Харківську обласну військову адміністрацію. У зв`язку з утворенням військових адміністрацій обласні, Київська міська державні адміністрації та голови цих адміністрацій набувають статусу відповідних військових адміністрацій та начальників цих військових адміністрацій.
Відповідно до ч. 8 ст. 4 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» військові адміністрації населених пунктів, районні, обласні військові адміністрації здійснюють свої повноваження протягом дії воєнного стану та 30 днів після його припинення чи скасування.
Таким чином, враховуючи набуття Харківською обласною державною адміністрацією статусу військової та продовження дії воєнного стану в Україні, уповноваженим органом у правовідносинах щодо розпорядження землями лісового фонду є Харківська обласна військова (державна) адміністрація.
Відповідно до ст. 1,3 Положення про Державне агентство лісових ресурсів України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2014 № 521, Державне агентство лісових ресурсів України (Держлісагентство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства, до основних завдань якого належить реалізацію державної політики у сфері лісового та мисливського господарства.
Пунктом 4 ст. 4 цього Положення передбачено, що Держлісагентство здійснює державне управління в галузі ведення лісового і мисливського господарства, а також державного контролю за додержанням вимог нормативно-правових актів щодо ведення лісового господарства (крім державного контролю з карантину рослин та у сфері захисту рослин).
Таким чином, органом уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є Держлісагентство.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 дійшла висновку, що процесуальна дієздатність - це здатність особисто здійснювати процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (стаття 44 ГПК України). У випадку звернення прокурора з позовом до суду в інтересах держави в особі компетентного органу фактичним позивачем є держава, і саме вона набуває процесуальної дієздатності і є учасником справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Листом від 06.03.2025 за № 55-107-1206вих-25 окружною прокуратурою повідомлено Державному агентству лісових ресурсів України про порушення його інтересів, а саме порушення права власності держави на спірну земельну ділянку.
Державним агентством лісових ресурсів України листом від 06.05.2025 за №12-12/2574-25 повідомлено окружну прокуратуру про те, що Державне агентство лісових ресурсів України не зверталось до суду з порушених у листі Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова питань. На думку Державного агентства лісових ресурсів України позов з порушених в листі Шевченківською окружною прокуратурою міста Харкова питань має бути поданий в інтересах Держави в особі відповідної обласної державної адміністрації.
Листом окружної прокуратури від 06.03.2025 № 55-107-1204вих-25 повідомлено Харківську обласну військову адміністрацію про виявлені порушення законодавства.
Листом № 02.02-12/1044 від 02.04.2025 Департаментом захисту довкілля та природокористування Харківської обласної військової адміністрації повідомлено окружну прокуратуру про те, що інформація про вжиття Харківською обласною державною (військовою) адміністрацією заходів правового реагування шляхом звернення по зазначеним питання із позовною заявою до суду відсутня. Разом з цим, на підставі аналізу відкритих даних земельного кадастру України та графічних матеріалів регіонального природного парку «Сокольники - Помірки» встановлено перетин частини земельної ділянки з вищезазначеним кадастровим номером та територією кв. 374 Дергачівськоголісництва ДП «Харківська лісова станція», що входить до складу території природно заповідного фонду.
Так, рішенням Харківської обласної ради від 30.08.2012 №518-VI створено регіональний ландшафтний парк “Сокольники – Помірки”, загальною площею 1104,60 га, розташований на території м.Харкова на землях СКП «Харківзелендбуд» Харківської міської ради Лісопаркове господарство - кв. 1, 2, 4, 5, 8, 9, 10, 11 (вид. 1, 2част., 4-6 част., 7, 9) 16, 17, 18 (вид. 1, 5-13), 23, 24, 25 (вид. 1-3, 10-13,15), 29, 30, 31 (вид. 1-4, 9-12), 35, 36, 37, 42, 43, 44, 45, 48, 49, 50, 51, усього 776,4 га., та Данилівського дослідного держлісгоспу УкрНДІЛГА ім. Г.М. Висоцького (на цей час ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція») Дергачівське лісництво - кв. 364 (вид. 1, 3-5), 365, 366, 367 (вид. 2, 3), 368, 369, 370, 371, 372, 373, 374, 375 – усього 328,2 га.
Земельна ділянка з кадастровим номером 6310136300:14:006:0061 входить до регіонального ландшафтного парку “Сокольники – Помірки”.
Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 23 Закону України "Про природно - заповідний фонд України", регіональні ландшафтні парки є природоохоронними рекреаційними установами місцевого чи регіонального значення, що створюються з метою збереження в природному стані типових або унікальних природних комплексів та об`єктів, а також забезпечення умов для організованого відпочинку населення.
Як вказує прокурор, а ні Державним агентством лісових ресурсів України, а ні Харківською обласною військовою адміністрацією не вживалося жодних заходів з метою повернення у власність держави спірної земельної ділянки.
Враховуючи викладене, підставами для подачі даного позову та представництва інтересів держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України та Харківської обласної військової адміністрації є не здійснення протягом розумного строку останніми повноважень захисту інтересів держави, пов`язаних з вилученням земель лісового фонду.
Враховуючи, що вказані інтереси до цього часу залишаються не захищеними, а уповноваженими органами державної влади допущено бездіяльність, вбачаються виключні підстави для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах та підстави для звернення прокурора з даним позовом в інтересах держави.
Відповідно до ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Згідно ст. 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до ст. 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором (п. 51, 52 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс19)].
Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (Постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (п. 5.5), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (п. 90), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (п.68)).
Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (Постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (п. 14) та від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (п. 40)).
Велика Палата Верховного Суду у своїх рішеннях неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом правові висновки викладені в Постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (п. 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (п. 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14 (п. 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (п. 7.23), від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (п. 55) та ін.).
Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.
Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи, а отже -зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом правові висновки викладені в Постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, п. 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, п. 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, п. 180; від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, п. 143).
Судом встановлено, що оскаржуване прокурором рішення Харківської міської ради 6 скликання від 26.09.2012 № 831/12 вичерпало свою дію виконанням - на підставі нього відповідачу видано державний акт на право власності на земельну ділянку. Визнання цього рішення недійсним не поновить порушене право або законний інтерес позивача.
Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним (Постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2019 у справі № 911/3681/17 (п. 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (п. 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (п. 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (п. 52), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (п. 83), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (п. 109), від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21 (п. 53)). 
Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони». Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, може самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (Постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (п. 109), від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (п. 181)).
Отже, у такій категорії спорів позивач може, зокрема, обґрунтовувати свій позов протиправністю рішення органу місцевого самоврядування, відповідно до якого відповідачу було передано частину земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення позивача. Натомість суд має надати оцінку відповідному рішенню органу місцевого самоврядування в мотивувальній частині судового рішення.
У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил ст. 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.
Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.
Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив ( Постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (п. 99, 100), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (п.86, 94, 147), від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц (п. 73-76), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (п. 38,39), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (п. 34), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (п. 50), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (п. 10.29), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (п. 148-151, 153, 154, 167, 168)].
З огляду на викладене, обраний прокурором спосіб захисту (визнання незаконним та скасування п. 8 додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 26.09.2012 №831/12) не призведе до відновлення порушених прав та інтересів позивача, а відтак - є неефективним.
Прокурор, звертаючись до суду з даним негаторним позовом, просить скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права приватної власності за ОК «ГБК «Перемога-66» на земельну ділянку з кадастровим номером 6310136300:14:006:006 та скасувати в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 6310136300:14:006:0061 площею 1,083 га з одночасним припиненням усіх зареєстрованих щодо неї речових прав та їх обтяжень, у тому числі права власності прав ОК «ГБК «Перемога-66».
У якості підстав для задоволення негаторного позову прокурор визначає, як підставу, що існує доказ часткового перетину земельної ділянки відповідача з кадастровим номером 6310136300:14:006:0061 з межами Дергачівського лісництва ДП „Харківська лісова науково-дослідна станція”, а площа перетину становить 0,0212 га з загальної площі ділянки 1,083 га.
Тобто площа земельної ділянки, яка накладається на межу Дергачівського лісництва ДП „Харківська лісова науково-дослідна станція”, менша загальної площі земельної ділянки, наданої у власність ОК «ГБК «Перемога-66» згідно з рішенням Харківської міської ради від 26.09.2012 № 831/12.
В той же час, у спірних правовідносинах суд також вважає невірним обраний прокурором спосіб захисту - звернення до суду саме з негаторним позовом, виходячи з наступного.
За ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень гл. 29 цього Кодексу.
Віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до ст. 396 ЦК України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (п. 141 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19).
Згідно зі ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Відповідно до ч. 1 ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
З аналізу ч. 1 ст. 92 ЗК України вбачається, що право постійного користування земельною ділянкою передбачене лише для такої земельної ділянки, яка перебуває у державній або комунальній власності. Оскільки право постійного користування земельною ділянкою приватної власності законом не передбачено, то наявність у відповідача права приватної власності на земельну ділянку є перешкодою для державної реєстрації права постійного користування ДП „Харківська лісова науково-дослідна станція”.
Отже, позивачеві належить право на захист від порушень, пов`язаних із володінням земельною ділянкою.
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані, зокрема, у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (п. 43, 89), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (п. 60).
З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна, володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем.
Відповідно до ст. 126 ЗК України (у редакції, чинній з 01.01.2013) право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державній реєстрації прав підлягають, зокрема, такі речові права, як право власності, право постійного користування земельною ділянкою.
Згідно з вимогами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на земельну ділянку повинно бути зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Реєстрація права приватної власності на спірну земельну ділянку унеможливлює реєстрацію права постійного користування ДП „Харківська лісова науково-дослідна станція”, оскільки право постійного користування може бути встановлене лише щодо земель державної або комунальної власності.
Суд зауважує, що обраний прокурором спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником (володільцем) майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли сторони не перебували у договірних відносинах один з одним, власник (володілець) майна може використовувати речово-правові способи захисту (аналогічні правові висновки викладені у п. 108-110 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20) та п. 110 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 року у справі № 446/478/19).
Особа може витребувати належне їй майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів місцевого самоврядування або документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право власності, оскільки їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном.
Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду у справах про порушення прав позивача внаслідок реєстрації права власності за відповідачем, в яких сформульований висновок про те, що належним способом захисту у такому разі є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права (Постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14- ц (провадження № 14-256цс18), від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20), від 22.01.2025 року у справі № 446/478/19).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права у такому разі відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем (Постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі № 488/5027/14-ц (п. 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (п. 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (п. 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13(п. 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (п. 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (п. 146), від 22.01.2025 року у справі № 446/478/19).
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, інші вимоги власника, спрямовані на уникнення застосування приписів ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (п. 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (п. 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (п. 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (п. 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (п. 148), від 22.01.2025 року у справі № 446/478/19.
Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння частиною земельної ділянки, є саме віндикаційний позов.
У цій справі прокурор заявляє вимогу про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яким ОК «ГБК «Перемога-66» передано у власність земельну ділянку площею 1,083 га, скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права приватної власності - тобто намагається скасувати правовий титул та визнати недійсним відповідне рішення щодо всієї земельної ділянки, а не тільки тієї її частини, що накладається на земельну ділянку ДП „Харківська лісова науково-дослідна станція”, при значно меншій площі перетину 0,0212 га, тобто 1,96% від загальної площі земельної ділянки відповідача.
Суд зазначає, що витребування, як належний спосіб захисту у цій справі у будь-якому разі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 1,083 га, і така вимога може бути заявлена виключно щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на земельну ділянку ДП „Харківська лісова науково-дослідна станція” та за умови належного доведення відповідних фактичних обставин.
Отже, прокурор має довести, яка саме земельна ділянка відповідача та в яких межах накладається на земельну ділянку ДП „Харківська лісова науково-дослідна станція”, оскільки захистити право без належної ідентифікації земельної ділянки, що має перетин, є неможливим (близькі за змістом висновки викладені у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 у справі № 441/123/16).
Отже, для вирішення спору щодо витребування у відповідача частини земельної ділянки, що накладається на земельну ділянку ДП „Харківська лісова науково-дослідна станція”, окрім наведення законних підстав для пред`явлення віндикаційного позову, така витребувана земельна ділянка має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення її просторового розташування - координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (ст. 79 ЗК України, ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).
Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
У власних висновках суд базується на тому, що за змістом ч. 1 ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі. Частина земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці та межі якої відомі, може бути витребувана від особи, яка незаконно заволоділа такою земельною ділянкою.
Водночас, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала також увагу на те, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. З урахуванням заявлених прокурором у даній справі позовних вимог, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації прав на земельну ділянку відповідача та повернення сторін у попередній стан призведе до того, що ОК «ГБК «Перемога-66» буде протиправно позбавлена права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка може накладатися на земельну ділянку ДП „Харківська лісова науково-дослідна станція” і мати перетин, а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання у власність ОК «ГБК «Перемога-66» і володіння якою (98,04%) не оспорюється. Таке непропорційне втручання у право власності відповідача не може визнаватися законним (п. 125 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року по справі № 446/478/19).
Суд зауважує, що віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду даного спору.
Судове рішення про витребування частини земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на відповідні земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством.
Тому в контексті обставин даної справи та заявлених прокурором позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути виключно позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування належним чином ідентифікованої частини земельної ділянки, що належить на праві постійного користування ДП „Харківська лісова науково-дослідна станція” та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності ОК «ГБК «Перемога-66». 
Суд звертає увагу на те, що положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено застосовування національними судами при розгляді справ Конвенції і протоколів до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. 
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які потрібно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: (1) чи є втручання законним; (2) чи переслідує таке втручання легітимну мету; (3) чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним такій меті.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального («суспільного», «публічного») інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес (рішення від 02.11.2004 у справі «Tregubenko v. Ukraine», заява № 61333/00, пункт 54).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо добросовісна особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ положення ст. 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном.
У п. 71 рішення від 20.10.2011 у справі «Rysovskyy v. Ukraine» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
Суд зазначає, що зазначені вище гарантії стосуються випадків, коли, діючи добросовісно, особа набула майнове право, зокрема право власності, від держави чи територіальної громади, які діяли під впливом помилки. Тоді як недобросовісна поведінка набувача майна у приватну власність чи як його, так і відчужувача відповідного майна, не є набуттям права приватної власності під впливом помилки органу влади та не зумовлює таке набуття. Більше того, повернення власникові майна від недобросовісної особи не може становити для останньої індивідуальний і надмірний тягар (див. пункти 257, 258 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 та пункт 137 Постанови Великої Палати Верховного Суду, від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19).
Отже, з огляду на встановлені судом обставини справи, Висновки Великої Палати Верховного Суду і практику ЄСПЛ, належним способом захисту порушеного права у даній справі є віндикаційний позов, а саме - позов про витребування належним чином ідентифікованої частини земельної ділянки ДП „Харківська лісова науково-дослідна станція”, що накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності ОК «ГБК «Перемога-66».
Водночас неналежність та неефективність заявленого прокурором способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові [постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (пункт 127), від 04.07.2023 у справі № 373/626/17 (пункт 67), від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18 (пункт 8.17), від 05.06.2024 у справі № 914/2848/22 (пункт 116) та пункт 137 Постанови Великої Палати Верховного Суду, від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19].
Як наслідок, у позові прокурора потрібно відмовити повністю.
Щодо заяв ОК «ГБК «Переаога-66» та Харківської міської ради про застосування строків позовної давності, суд зазначає таке.
Згідно із ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові.
Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду та чи є позов обґрунтованим. Якщо це право порушене не було чи позовні вимоги є необґрунтовані, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене та позов підлягає задоволенню, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18.
Таким чином, суд відмовляє у позові через необґрунтованість, а не через сплив позовної давності.
У свою чергу, відмова у задоволенні позовних вимог прокурора виключає задоволення заяв ОК «ГБК «Перемога-66» та Харківської міської ради про застосування строків позовної давності, а отже - у задоволенні даних заяв суд відмовляє.
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, Суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до ст. 129 ГПК України, враховуючи відмову у задоволенні позову, витрати по сплаті судового збору залишаються за прокуратурою.
Керуючись ст. 2, 46, 50, 53, 74, 76, 77, 78, 86, 129, 236-238, 240, 241, 256 ГПК України, суд  

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Прокурор - Шевченківська окружна прокуратура міста Харкова (м. Харків, вул. Вартових Неба, 55-А); 
Позивач - Державне агентство лісових ресурсів України (01601, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 9-А);
Позивач - Харківська обласна військова (державна) адміністрація (61002, м. Харків, вул. Сумська, 64);
Відповідач - Обслуговуючий кооператив "Гаражно-будівельний кооператив "Перемога-66" (61204, м. Харків, пр. Свободи Людвіга, 48-Д);
Відповідач - Харківська міська рада (61003, м. Харків, м-н Конституції, 7);
Третя особа - Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція» (с. Черкаська Лозова, Харківський район, Харківська область, 62340). 
Третя особа - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 );
Третя особа - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 );
Третя особа - ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ).

Повне рішення складено 09.02.2026. 

Суддя		Р.М. Аюпова	

справа № 922/2394/25