ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2026 року м.Дніпро Справа № 908/724/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Чус О.В. (доповідач)
судді: Дармін М.О., Кощеєв І.М.
секретар судового засідання: Солодова І.М.
за участю представників учасників справи:
від позивача: Федотова О.П. (в залі суду) - представник Дніпропетровської обласної прокуратури, посвідчення № 069880 від 01.03.2023
від Міністерства освіти і науки України: не з`явився
від відповідача 2: КУЗНЄЦОВ ДМИТРО ОЛЕКСАНДРОВИЧ (поза межами суду, з використанням власних технічних засобів) - адвокат, пред- к ФОП Мироненка С.В.
від відповідача 1: не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця Мироненка Сергія Володимировича та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2025 (повний текст рішення складено та підписано 24.06.2025, суддя Ярешко О.В.) у справі №908/724/25
за позовом Заступника керівника Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області (вул. Якова Новицького, буд. 5, м. Запоріжжя, 69035) в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою на здійснення функцій у спірних правовідносинах:
позивач: Міністерство освіти і науки України (пр. Берестейський, буд. 10, м. Київ, 01135)
до відповідача-1: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (вул. Центральна, буд. 6, м. Дніпро, 49000)
до відповідача-2: Фізичної особи-підприємця Мироненка Сергія Володимировича ( АДРЕСА_1 )
до відповідача-3: Запорізького національного університету (вул. Університетська, буд. 66, м.Запоріжжя, 69011)
про визнання недійсним договору та зобов`язання повернення нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.
Заступник керівника Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах: Міністерства освіти і науки України (позивач) до відповідача-1: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, відповідача-2: Фізичної особи-підприємця Мироненка Сергія Володимировича, відповідача-3: Запорізького національного університету, згідно якої просив:
-визнати недійсним договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 22.02.2022 № 12/1-3945/д, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях та Фізичною особою-підприємцем Мироненком Сергієм Володимировичем;
-зобов`язати Фізичну особу-підприємця Мироненка Сергія Володимировича повернути нерухоме майно нежитлові приміщення з № 1 по № 6 включно, загальною площею 171,4 кв.м, будівлі (літ. В), які розташовані за адресою: м. Запоріжжя, вул. Немировича-Данченка/вул. Гастелло, 71/46, вартістю 3025801,57 гривень, Запорізькому національному університету, шляхом підписання акту прийому-передачі майна.
Позовна заява обґрунтована недодержанням у момент вчинення правочину приписів ч. 1 ст. 203 ЦК України, невідповідності договору положенням Законів України “Про освіту”, “Про оренду державного та комунального майна”, “Про вищу освіту”, “Про приватизацію державного та комунального майна”.
2. Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 19.06.2025, позов задоволено повністю.
Визнано недійсним Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 22.02.2022 № 12/1-3945/д, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (код ЄДРПОУ 42767945), Запорізьким національним університетом (код ЄДРПОУ 02125243) та Фізичною особою-підприємцем Мироненком Сергієм Володимировичем (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).
Зобов`язано Фізичну особу-підприємця Мироненка Сергія Володимировича повернути нерухоме майно - нежитлові приміщення з № 1 по № 6 включно, загальною площею 171,4 кв.м, будівлі (літ. В), яке розташоване за адресою: м. Запоріжжя, вул. Немировича-Данченка/вул. Гастелло, 71/46, вартістю 3025801,57 гривень, Запорізькому національному університету, шляхом підписання акту прийому-передачі майна.
Стягнуто з Регіонального відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на користь Запорізької обласної прокуратури в особі Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області 807,46 грн. судового збору.
Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Мироненка Сергія Володимировича на користь Запорізької обласної прокуратури в особі Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області 2018,67 грн. судового збору.
Стягнуто з Запорізького національного університету на користь Запорізької обласної прокуратури в особі Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області 2018,67 грн. судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за змістом положень ч.ч. 1, 4 ст. 80 Закону України “Про освіту”, нежитлові приміщення, які становлять матеріально-технічну базу об`єктів освіти, не можуть використовуватися не за освітнім призначенням, а можуть бути передані в оренду виключно для діяльності, пов`язаної з навчально-виховним чи навчально-виробничим процесом. Виняток лише становлять випадки надання в оренду майна з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу. При цьому саме по собі невикористання навчальним закладом спірних приміщень не надає права передачі цих приміщень в оренду з іншою метою, ніж пов`язаною з освітньою діяльністю самого навчального закладу, а недостатнє фінансування державного чи комунального навчального закладу також не є підставою для використання об`єктів освіти для цілей, не пов`язаних з освітньою діяльністю.
Тобто, Запорізький національний університет вправі надавати в оренду майно, яке перебуває у нього на балансі, але лише з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу.
Окрім цього, місцевий суд вказав, що попереднє надання Міністерством освіти і науки України як органом, уповноваженим управляти майном Університету, дозволу на передачу ФОП Мироненку С.В. в оренду спірного нежитлового приміщення жодним чином не спростовує невідповідність оспорюваного договору оренди вимогам частини 4 статті 80 Закону України "Про освіту", оскільки саме по собі дотримання процедури погодження договору оренди нерухомого державного майна, передбаченої Законом України "Про оренду державного та комунального майна", не робить такий договір дійсним.
3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях.
Не погодившись з рішенням суду 10.07.2025, через систему «Електронний суд», представник Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду від 19.06.2025 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Регіональне відділення не погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає його таким, що прийнято з порушенням вимог ст.86 ГПК України, ст. 236 ГПК України, стосовно всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи без урахування фактичних обставин в їх сукупності, при невірному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.
Скаржник в обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, а також передачею права на експлуатацію такого майна, що перебуває в державній власності, а також майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна регулюються нормами Закону України від 03.10.2019 № 157-IX «Про оренду державного та комунального майна».
Відповідно зі статтею 4 вказаного Закону Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва є орендодавцями щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна (будівель, споруд, їх окремих частин), а також майна, що не увійшло до статутного капіталу, що є державною власністю (крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та національних галузевих академій наук, а також майна, що належить закладам вищої освіти та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам, та інших випадків, передбачених галузевими особливостями оренди майна). Порядок передачі в оренду державного та комунального майна, включаючи особливості передачі його в оренду (далі - Порядок передачі майна в оренду) визначається Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері реалізації майна (майнових прав, інших активів) або прав на нього на конкурентних засадах у формі аукціонів, у тому числі електронних аукціонів, та здійснює контроль за її реалізацією.
Порядком передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483 «Деякі питання оренди державного та комунального майна», яка набрала чинності 17.06.2020 (далі - Порядок) деталізовано також окремі процедурні моменти передачі майна в оренду.
Пунктом 29 Порядку встановлені обмеження щодо цільового призначення об`єктів оренди, зокрема не може бути використане за будь-яким цільовим призначенням майно закладів освіти. Такі об`єкти можуть використовуватися лише для розміщення відповідних закладів, крім випадків, що передбачають використання частини такого майна з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо такими закладами, пов`язаних із забезпеченням чи обслуговуванням діяльності таких закладів, їх працівників та відвідувачів.
У свою чергу, відповідач-1 наголошує, що абзацом 10 пункту 29 Порядку передбачено, що обмеження щодо використання майна зазначених об`єктів не поширюються на оренду будівель, споруд, окремих приміщень та їх частин, іншого нерухомого майна, що не використовується у діяльності таких закладів та об`єктів протягом трьох років (для об`єктів площею менш як 500 кв. метрів) або п`яти років (для об`єктів 2 площею, що становить 500 і більше кв. метрів), за умови, що це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у такому закладі або об`єкті.
Враховуючи вищевикладене, на думку скаржника, встановлення можливості використання об`єкта за цільовим призначенням, яке заявлено потенційним орендарем у заяві про включення об`єкта до Переліку, та відповідність мети такого використання вимогам пункту 29 Порядку відноситься до виключної компетенції балансоутримувача та його уповноваженого органу управління.
Також апелянт зазначив, що Закон України «Про освіту», а саме стаття 80, частина 4 регулює питання передачі в оренду нерухомого майна, що належить закладам освіти. Вона містить вимоги щодо порядку укладання таких договорів, зокрема, щодо погодження з відповідними органами управління освітою. У контексті вищевказаної статті, це означає, що договір оренди має бути погоджений з відповідним органом управління освітою, що здійснює нагляд за закладом освіти і саме це погодження є обов`язковою умовою для дійсності договору.
Враховуючи лист від 17.05.2021 №1/11-3402 Міністерство надало погодження про передачу спірного державного майна в оренду, на підставі чого Балансоутримувачем видано наказ від 30.11.2021 №547 «Про намір передачі майна в оренду». Саме вказаним листом Міністерство надає дозвіл на укладення договору оренди державного майна, зокрема одноповерхової будівлі гаражу за адресою: м. Запоріжжя, вул. Немировича-Данченка/вул. Гастелло, 71/46, зазначаючи мету використання: розміщення автомайстерні.
При цьому, скаржник звернув увагу, що Міністерство у своєму листі вказує, що частина майна закладів освіти не задіяна в освітньому процесі та не використовується за призначенням в силу різних причин. У незадіяних в освітньому процесі приміщеннях закладів освіти також розташовані органи влади, зокрема, територіальні підрозділи прокуратури, національної поліції, тощо. З метою додаткових надходжень коштів для забезпечення надійної експлуатації приміщень, підвищення ефективності використання матеріально-технічної бази в закладах освіти, Міністерство надає позитивні висновки щодо надання майна в оренду, якщо це не погіршує проведення навчального процесу.
Відповідач-1 зауважив, що спірний договір містить цільове призначення використання спірних приміщень, дозвіл на яке був наданий Міністерством, і саме це дозволяє Орендарю користуватись ним на його власний розсуд, у тому числі з метою, що може бути не пов`язано із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу.
Проте, звертаючись до суду з позовом, Вознесенівська окружна прокуратура м.Запоріжжя, посилаючись на лист від 29.08.2022 №52-5422вих22, який було скеровано до Міністерства освіти і науки України щодо вжиття заходів позовного характеру за вказаним договором зазначила, що у разі виявлення ознак можливого вчинення протиправних дій посадовими особами просить вжити заходів спрямованих на захист інтересів держави та недопущення втрати державного майна.
Однак, як вважає апелянт, Вознесенівською окружною прокуратурою не зазначено в позові конкретних фактів порушення майнових прав та інтересів держави внаслідок укладення відповідачами оспорюваного договору та не надано доказів про те, що використання майна якимось чином перешкоджає здійсненню навчально-виховного процесу та погіршує соціально-побутові умови осіб, які навчаються або працюють у закладі освіти. 
Також відповідач-1 в апеляційній скарзі просить врахувати, що відповідно до ч. 1-3 ст. 78 Закону України «Про освіту» держава забезпечує асигнування на освіту в розмірі не менше ніж 7 відсотків валового внутрішнього продукту за рахунок коштів державного, місцевих бюджетів та інших джерел фінансування, не заборонених законодавством. Фінансування закладів, установ і організацій системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, а також інших джерел, не заборонених законодавством.
Джерелами фінансування суб`єктів освітньої діяльності відповідно до законодавства можуть бути: державний бюджет; місцеві бюджети; плата за надання освітніх та інших послуг відповідно до укладених договорів; плата за науково-дослідні роботи (послуги) та інші роботи, виконані на замовлення підприємств, установ, організацій, інших юридичних та фізичних осіб; доходи від реалізації продукції навчально- виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання; гранти вітчизняних і міжнародних організацій; дивіденди від цінних паперів, відсотки від депозитів і розміщення коштів спеціального фонду на поточних рахунках банків державного сектору; добровільні внески у вигляді коштів, матеріальних цінностей, нематеріальних активів, одержаних від підприємств, установ, організацій, фізичних осіб; інші джерела, не заборонені законодавством (ч. 1 ст. 79 ЗУ «Про освіту»).
Разом з тим, Закон України «Про освіту» не містить перелік послуг, які можуть надаватися в орендованих приміщеннях закладів освіти, проте враховуючи загальну спрямованість положень цього Закону, такі послуги повинні мати пов`язаність з навчально-виховним процесом чи його учасниками. При цьому, суд має вирішувати виходячи із конкретних обставин справи, однак з обов`язковим урахуванням того, що надання в оренду майна закладів освіти, в тому числі, і для обслуговування учасників освітнього процесу можливе виключно у випадку, коли це не погіршує соціально- побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі. Такий висновок щодо застосування норм права висловлено у постановах Верховного Суду у справах №917/1090/21 від 08.11.2022, №902/51/21 від 17.01.2023.
Як зазначено в листі від 23.06.2022 №01/01-18/708 Запорізького національного університету, нежитлові приміщення площею 171,4 кв.м не використовувались закладом освіти більше 7 років. Використання орендованих площ ФОП Мироненком С.В. не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у Запорізькому металургійному коледжі Запорізького національного університету. Відповідно до Звіту за результатам контролю за виконанням умов договору оренди та використанням державного майна, переданого в оренду, від 23.05.2025 фактична мета використання відповідає п.7.1 змінюваних умов Договору оренди - Майно використовується для розміщення автомайстерні.
Так, законодавство передбачає можливість надання в оренду майна державних і комунальних закладів освіти з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечення безпосередньо закладами освіти, а саме: або/та пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу; або/та пов`язаних з обслуговуванням учасників освітнього процесу.
При цьому, апелянт звертає увагу, що вищенаведеними приписами законодавчих актів поняття «використання об`єкта не за цільовим призначенням» не ототожнюється з наявністю у суб`єкта господарювання-орендаря статусу навчального закладу та не визначається виключно як вид діяльності по наданню освітніх послуг. Також не ставляться вимоги щодо діяльності такого суб`єкта на основі державної чи комунальної форми власності та щодо надання відповідних послуг на безоплатній основі.
Відповідач-1 доводить, що положення п. 29 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 03.06.2020 №483, є дотриманими. З самого початку при проведенні аукціону щодо укладення договору оренди передбачалось використання об`єкта оренди саме з обумовленою метою, а тому досягнення вказаної мети свідчить про реалізацію намірів сторін, якими останні керувались під час укладення спірного правочину та відповідність останнього їх інтересам.
Щодо участі прокурора, скаржник вказав, що 17 березня 2025 року прокурором повідомлено Міністерство освіти і науки України №52-103-2130вих25 про намір здійснити представництво у суді державних інтересів в особі Міністерства шляхом пред`явлення позову. З врахуванням Наказу Генерального прокурора № 389 від 21 серпня 2020 року, який чітко визначає порядок дій прокурорів при здійсненні представництва інтересів держави в суді, зокрема щодо збору доказів, обґрунтування позовних вимог, дотримання процесуальних строків тощо, та у відповідності до статті 17 Закону України № 1697-VII «Про прокуратуру», що визначає загальні засади діяльності прокуратури та обов`язки прокурорів, апелянт звертає увагу на дату подання самої позовної заяви 21.03.2025.
Отже, виходячи з того, що в матеріалах справи відсутня відповідь Міністерства освіти і науки відносно вищевказаного повідомлення, що на думку апелянта призводить до того, що прокуратурою було встановлено передчасний висновок щодо бездіяльності компетентного органу захищати інтереси держави в суді та у зв`язку з чим, апелянт вважає, що прокурор не дотримався визначеного нормами Закону України «Про прокуратуру» порядку звернення із позовом в інтересах держави і тим самим не надав компетентному органу можливості самостійно відреагувати на стверджуванні порушення інтересів держави.
Також апелянт наголошує на порушення судом в даній справі норм Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 24.06.03 у справі «Стретч проти Об`єднаного Королівства Великобританії та Північної Ірландії» встановлено, що особа (орендар) мала принаймні законне сподівання на реалізацію передбаченого договором права на продовження договору оренди і в цілях ст.1 Першого протоколу таке сподівання можна вважати додатковою частиною майнових прав, наданих їй муніципалітетом за орендним договором, та зазначено, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила.
У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» зазначено, що ст.1 Першого протоколу Конвенції можна застосувати до захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.
Як вважає відповідач-1, у даній справі визнання недійсним укладеного договору оренди призведе до порушення приватного права ФОП Мироненка С.В. на мирне володіння орендованим майном, отриманого у проведеній державою у відповідності до чинного законодавства процедурі, адже можливість державою визнавати недійсними правочини, укладені у відповідності до нею висунутих умов не має бути свавільною і може бути застосована лише у випадку наявності очевидних порушень вимог законодавства, які відсутні за обставинами цієї справи.
5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
Першим заступником керівника Запорізької обласної прокуратури Луканьовим Андрієм Леонідовичем подано до Центрального апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2025 у справі № 908/724/25, у відповідності до якого прокурор просить залишити апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2025 у справі № 908/724/25 -без змін. 
В обґрунтування своїх заперечень проти доводів апеляційної скарги прокурор зазначає, що в силу вимог підпункту 1 пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про освіту» в спірних правовідносинах оренди нерухомого майна об`єкта освіти, що належить до державної власності, в співвідношенні із загальним законом - Законом України «Про оренду державного та комунального майна», спеціальним законом є Закон України «Про освіту», імперативна норма частини 4 статті 80 якого підлягає пріоритетному застосуванню до спірних орендних правовідносин. Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 17.01.2023 у справі № 902/51/21 (пункти 29, 30).
При цьому, як вказує прокурор, згідно із частиною 4 статті 80 Закону України «Про освіту» (у редакції на час укладання правочину), об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням, для провадження видів діяльності, не передбачених спеціальними законами, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, з урахуванням визначення уповноваженим органом управління можливості користування державним або комунальним нерухомим майном відповідно до законодавства.
Тобто надання в оренду майна закладу освіти можливе лише за умови зв`язку із навчально-виховним процесом.
Водночас у відповідності до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців щодо ФОП Мироненка С.В., видами діяльності суб`єкта господарювання є технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів, роздрібна торгівля деталями та приладами для автотранспортних засобів, діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування, надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого майна.
Крім того, згідно із інформацією Запорізького національного університету від 14.10.2022 № 01/01-18/1173, майно, передане оспорюваним договором, використовується орендарем під розміщення майстерні, що здійснює технічне обслуговування та ремонт автомобілів, тобто здійснення господарської діяльності. Тобто за оспорюваним договором орендарем державне майно використовується для проведення господарської діяльності, за відсутності будь-яких ознак освітнього процесу або надання послуг, пов`язаних з освітньою діяльністю.
Прокурор вважає, що до спірних правовідносин не можуть застосовуватись положення пункту 29 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483, останній не може мати перевагу над Законом України «Про освіту», оскільки є підзаконним нормативно-правовим актом і має застосовуватися лише з урахуванням приписів вказаного Закону, який має вищу юридичну силу, тобто за умовами дотримання імперативних вимог частини 4 статті 80 нього Закону щодо заборони використання об`єктів освіти не за цільовим (освітнім) призначенням. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14.02.2024 у справі № 910/14998/22, від 12.03.2025 у справі № 903/492/24.
Прокурор вказує на хибність доводів апелянта, що прокуратурою було зроблено передчасний висновок щодо бездіяльності компетентного органу із захисту інтересів держави у суді. Регіональним відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях не враховується, що зверненню до суду з позовом передувало листування з Міністерством освіти і науки України щодо виявлених порушень законодавства при укладенні спірного договору оренди, а також необхідності вжиття заходів до захисту інтересів держави в суді.
Так, Вознесенівською окружною прокуратурою міста Запоріжжя 29.08.2022 за № 52-5422вих22 скеровано до Міністерства освіти і науки України лист щодо наявності порушень вимог законодавства при укладання оспорюваного договору та вжиття заходів позовного характеру. Листом Міністерства від 07.10.2022 № 1/11819-22 окружній прокуратурі повідомлено про те, що інформація щодо надання дозволу на укладення вказаного договору оренди державного нерухомого майна відсутня. Із метою належного опрацювання порушеного питання та прийняття ефективного управлінського рішення на адресу балансоутримувача Міністерством направлений лист для надання відповідних письмових пояснень по суті порушеного питання.
Також у вказаному листі зазначено, що в разі виявлення ознак можливого вчинення протиправних дій посадовими особами Міністерство просить вжити заходів, спрямованих на захист інтересів держави, та недопущення втрати державного майна.
У подальшому Вознесенівською окружною прокуратурою міста Запоріжжя листами від 20.06.2024 № 52-103-6085вих-24 та від 16.09.2024 № 52-106-8767вих-24 повідомлено МОН України про виявленні порушення при укладенні договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 22.02.2022 № 12/1 -3945/д. Разом із цим, на листи окружної прокуратури про вжиття заходів щодо визнання вказаного договору оренди недійсним та повернення відповідного державного нерухомого майна відповідей надано не було.
Таким чином, Вознесенівською окружною прокуратурою міста Запоріжжя вжито всіх належних заходів для того, щоб Міністерство достеменно було обізнано з тим фактом, що спірне майно передано в оренду ФОП Мироненку С.В. з порушенням вимог статті 80 Закону України «Про освіту». Проте жодного заходу реагування ним вжито не було.
Ураховуючи згадані вище обставини щодо обізнаності МОН України про порушення прав держави ще із серпня 2022 року та беручи до уваги формальний характер наданої ним відповіді в жовтні 2022 року та ігнорування запитів окружної прокуратури за червень та вересень 2024 року, Вознесенівська окружна прокуратура міста Запоріжжя дійшла обґрунтованого висновку про те, що невжиття компетентним органом заходів щодо визнання недійсним договору оренди та повернення орендованого майна балансоутримувачу шляхом пред`явлення відповідного позову має кваліфікуватися як бездіяльність Міністерства освіти і науки України.
Також прокурор звернув увагу на той факт, що лист Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя від 17.03.2025 до Міністерства освіти і науки України має інформативний характер щодо повідомлення про прийняте прокурором рішення щодо представництва інтересів держави у спірних правовідносинах.
Із приводу висловлення апелянтом, що рішення суду прийнято з порушенням Конвенції про захист прав людини і основних свобод, прокурор зазначив таке:
-фізична особа-підприємець Мироненко С.І., Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях до моменту укладення оспорюваного договору від 22.02.2022 № 12/1-3945/д були ознайомлені із обмеженнями щодо спірного об`єкта оренди;
- питання правомірності передачі в оренду спірних приміщень на підставі аналогічного договору для здійснення підприємницької діяльності вже вирішувалось судами. Зокрема, постановою Центрального апеляційного господарського суду від 16.01.2019 у справі № 908/2380/16 задоволено позов керівника Запорізької місцевої прокуратури № 2 Запорізької області в інтересах держави та визнано недійсним договір оренди державного нерухомого майна, що на той час знаходилось на балансі Запорізького металургійного коледжу Запорізької державної інженерної академії від 10.12.2009 № 2513/д, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Запорізькій області та приватним підприємцем Мироненком Сергієм Володимировичем та зобов`язано фізичну особу-підприємця Мироненка Сергія Володимировича повернути Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Запорізькій області державне нерухоме майно - частини вбудованих в будівлю гаражу (літера В) нежитлових приміщень з № 2 по № 6 включно, загальною площею 117,2 кв.м., розташованих за адресою: м. Запоріжжя, вул. Немировича-Данченка/Гастелло, 71/46, шляхом їх звільнення;
-підставою для внесення позовної заяви стало те, що законодавством чітко було передбачено, що об`єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов`язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням. Спірним договором оренди фактично було змінено цільове призначення частини приміщення державного закладу освіти та визначено його використання під розміщення майстерні, що здійснює технічне обслуговування та ремонт автомобілів, тобто для проведення господарської (підприємницької) діяльності орендарем. Судом зазначалось, що діяльність фізичної особи - підприємця на території учбового закладу не пов`язана з навчальним та науковим процесом. До спірних правовідносин повинні застосовуватись норми спеціального законодавства, що регулюють відносини у сфері розпорядження майном закладів системи освіти, зокрема частини 5 статті 63 Закону України «Про освіту» в редакції, чинній на день виникнення спірних відносин;
-на час укладання в лютому 2022 року оспорюваного у справі № 908/724/25 договору діяла стаття 80 Закону України «Про освіту», яка також містила обмеження, які розповсюджуються на об`єкти освіти, що можуть надаватися в оренду;
-відповідач, у силу вимог законодавства, зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих характерних для об`єктів та майна державних закладів освіти ознак, знав або, проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом законодавства про освіту і за необхідності отримавши правову допомогу перед вирішенням питання про отримання в користування визначеного майна, мав знати про те, що майно закладу освіти не може використовуватися для ведення господарської діяльності, не пов`язаної з наданням послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу.
Представником Міністерства освіти України подано заяву через систему «Електронний суд», до Центрального апеляційного господарського суду, в якій позивач заперечує щодо задоволення апеляційної скарги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях. Просить здійснювати розгляд справи за відсутності представника Міністерства освіти і науки України у зв`язку із значною кількістю справ.
6. Короткий зміст вимог апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Мироненка Сергія Володимировича.
Не погодившись з рішенням суду, через систему «Електронний суд», представник Фізичної особи-підприємця Мироненка Сергія Володимировича, звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить, з урахуванням заяви про уточнення вимог апеляційної скарги, скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2025, а у справі №908/724/25 ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі 15.08.2025 року.
Фізична особа-підприємець Мироненко С.В. не погоджується з рішенням Господарського суду Запорізької області від 19.06.2025 з наступних підстав.
По-перше, як вважає відповідач-2, суд першої інстанції зробив безпідставний висновок про повідомлення відповідача-2 належним чином про розгляд справи №908/724/25 та безпідставно залишив без розгляду відзив, чим позбавив відповідача-2 права на захист - можливості заперечити проти позову прокурора.
По-друге, господарський суд не звернув уваги на правовий висновок Верховного Суду, який викладений у постанові від 04.12.2029 року у справі №910/15262/18. Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 04.12.2019 року у справі №910/15262/18 дійшов наступних висновків та вказав: «Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Отже, до господарського суду вправі звернутися особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, при цьому має бути визначено які права позивача порушені відповідачем та якими законодавчими актами передбачено право позивача на звернення із заявленим позовом.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Підстава позову - це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.
Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, відтак, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
При цьому, вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.
77. З урахуванням викладеного, Верховний Суд погоджується з висновком обох судових інстанцій, що позовні вимоги про визнання недійсним правочину (Договору управління) задоволенню не підлягають, оскільки Позивачем не було доведено порушення його прав, за захистом яких було пред`явлено позов у цій справі.
Проте, негативно відповівши на перше сформульоване Судом питання, тобто вказавши про те, що права Позивача не порушені внаслідок укладення оспорюваного Договору, суди все ж вдалися до перевірки правочину на його відповідність вимогам законодавства і не врахували, що відсутність порушення спірним договором прав та інтересів Позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові.
Тобто, негативна відповідь на перше сформульоване питання, автоматично виключає необхідність знаходити відповідь на друге».
З наведеного апелянт доводить, що поняття «невідповідності правочину вимогам закону» не є тотожним поняттю «порушення прав та законних інтересів позивача». Відсутність порушення прав позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові.
Відповідач-2 наголошує, що суд, приймаючи рішення про задоволення позову, не навів докладного обґрунтування, в чому саме полягає порушення прав позивача. В оскаржуваному рішенні суд обмежився вказівкою на спрямованість вимог позивача на приведення сторін недійсного правочину у первісний стан, який існував, від чого залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Апелянт в апеляційній скарзі вказує, що з матеріалів справи чітко вбачається, що орендовані відповідачем-2 приміщення на момент укладення договору не використовувались у навчальному процесі. Договір оренди передбачає лише право на строкове, оплатне користування майном, а не передання його у власність. Власником майна залишається держава, а Орендар користується ним протягом строку оренди, отже про зменшення майна, мова не йде. У випадку необхідності спірних приміщень для власних потреб майно буде повернуто після спливу строку дії договору. Однак, матеріали справи не містять доказів, що майно необхідне для власних потреб балансоутримувача.
Відповідно до ст. 78 Закону України «Про освіту» держава забезпечує асигнування на освіту в розмірі не менше ніж 7 відсотків валового внутрішнього продукту за рахунок коштів державного, місцевих бюджетів та інших джерел фінансування, не заборонених законодавством. Фінансування закладів, установ і організацій системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, а також інших джерел, не заборонених законодавством. Державні та комунальні заклади освіти мають право надавати платні освітні та інші послуги, перелік яких затверджує Кабінет Міністрів України. Засновники відповідних закладів освіти мають право затверджувати переліки платних освітніх та інших послуг, що не увійшли до переліку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
03.06.2020 Кабінету Міністрів України прийняв постанову №483, якою затвердив Порядок передачі в оренду державного та комунального майна (надалі по тексту - Порядок) розроблений на основі положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та з урахуванням галузевих особливостей, передбачених іншими нормативними актами.
В п. 29 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 №483 передбачено, що не можуть бути використані за будь-яким цільовим призначенням такі об`єкти оренди: ...майно закладів освіти... Обмеження щодо використання майна закладів охорони здоров`я, освіти, соціально-культурного призначення (майна закладів культури, об`єктів спортивної інфраструктури) не поширюються на оренду будівель, споруд, окремих приміщень та їх частин, іншого нерухомого майна, що перебуває в аварійному стані або не використовується у діяльності таких закладів та об`єктів протягом трьох років (для об`єктів площею менш як 500 кв. метрів) або п`яти років (для об`єктів площею, що становить 500 і більше кв. метрів), за умови, що це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у такому закладі або об`єкті, крім закладів фізичної культури і спорту, баз олімпійської та паралімпійської підготовки, фізкультурно-оздоровчих і спортивних споруд, лікувальних (лікувально-фізкультурних) і лікувально-профілактичних закладів.
Отже, передача вільного майна в оренду на умовах, які передбачені законодавством, є джерелом додаткових прибутків для балансоутримувача. Ці кошти спрямовуються на покращення соціально-побутових умов співробітників та студентів університету. Це сприяє покращенню умов для реалізації прав щодо отримання освіти. Орендна плата, яка надходить від оренди приміщень, покращує умови навчання та сприяє забезпеченню навчального процесу.
По-третє, апелянт вказав, що передача приміщення в оренду відбулася внаслідок дій самої держави в особі уповноважених органів:
-з дозволу власника спірного нерухомого майна - лист від 17.05.2021 №1/113402 Міністерства освіти і науки України;
-за результатом проведеного аукціону;
-з підписанням спірного договору Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях;
-за згодою і підписанням спірного договору балансоутримувачем майна - Запорізьким національним університетом.
Скаржник наполягає, що у цій справі прокуратура, також як орган державної влади, фактично намагається виправити допущену самою державою помилку (якщо припускати незаконність такої передачі в оренду) у спосіб, що полягає у позбавленні ФОП Мироненко С.В., як особи приватного права, до функцій якого не віднесено забезпечення дотримання вимог законодавства з боку держави при укладанні договорів оренди щодо державного майна, права оренди майном, яким останній користується. Зумовлені означеними договорами оренди майнові права Орендаря відносно орендованого майна та законні сподівання на їх продовження в межах строку дії договору підпадають під ознаки «майна» у розумінні ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р.
Апелянт звертає увагу, що у світлі усталеної практики Європейського суду з прав людини із застосування Конвенції, яка є джерелом права для національних судів за ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», оцінка правомірності втручання держави в гарантоване ст.1 Першого протоколу права мирного володіння, здійснюються, серед іншого, і в контексті принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального характеру, зокрема, якщо справа впливає на майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (п.70 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20.01.2012р.). Як зауважує ЄСПЛ в п.71 означеного рішення, «державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються».
7. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
Першим заступником керівника Запорізької обласної прокуратури Луканьовим Андрієм Леонідовичем подано до Центрального апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Мироненка Сергія Володимировича на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2025 у справі № 908/724/25, у відповідності до якого прокурор просить залишити апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Мироненка Сергія Володимировича залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2025 у справі № 908/724/25 - без змін.
Прокурор заперечує проти доводів апеляційної скарги ФОП Мироненка С.В., вважаючи її необґрунтованою та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства і фактичним обставинам справи.
У відзиві зазначено, що про відсутність у Договорі оренди нерухомого майна конкретного цільового призначення та, навпаки, надання відповідачу-2 права самостійно, на власний розсуд використовувати орендоване приміщення, зокрема і для розміщення майстерні, що здійснює технічне обслуговування та ремонт автомобілів та, як наслідок - про пряме порушення приписів частини четвертої статті 80 Закону України «Про освіту». До спірних правовідносин не можуть застосовуватись положення пункту 29 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483, останній не може мати перевагу над Законом України «Про освіту», оскільки є підзаконним нормативно-правовим актом і має застосовуватися лише з урахуванням приписів вказаного Закону, який має вищу юридичну силу, тобто за умовами дотримання імперативних вимог частини 4 статті 80 нього Закону щодо заборони використання об`єктів освіти не за цільовим (освітнім) призначенням.
Прокурор вважає хибними доводи апелянта, що прокуратурою було зроблено передчасний висновок щодо бездіяльності компетентного органу із захисту інтересів держави у суді. Водночас зверненню до суду з позовом передувало листування з Міністерством освіти і науки України щодо виявлених порушень законодавства при укладенні спірного договору оренди, а також необхідності вжиття заходів до захисту інтересів держави в суді. Вознесенівською окружною прокуратурою міста Запоріжжя вжито всіх належних заходів для того, щоб Міністерство достеменно було обізнано з тим фактом, що спірне майно передано в оренду ФОП Мироненку С.В. з порушенням вимог статті 80 Закону України «Про освіту». Проте жодного заходу реагування ним вжито не було.
Крім цього, прокурора вказав на безпідставність твердження відповідача-2 про те, що суд позбавив останнього права на захист - можливості заперечити проти позову прокурора, у зв`язку із залишенням без розгляду відзиву на позовну заяву.
Так, ухвалою про відкриття провадження у справі № 908/724/25 від 31.03.2025 Господарський суд Запорізької області встановив відповідачам строк для надання відзиву на позов із доказами, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.
У відповідності до вимог 1 частин 8, 9 статті 165 ГПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.
У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Як вбачається із матеріалів справи, відзив на позовну заяву прокурора від відповідача-2 надійшов 09.06.2025, вже після винесення Господарським судом Запорізької області ухвали від 05.06.2025 про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів до 30.06.2025.
Разом із цим, право на вчинення процесуальний дій втрачається із закінченням встановлених законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 118 ГПК України).
Ухвалою суду від 10.06.2025 у цій справі було відмовлено відповідачу 2 у задоволенні клопотання про продовження процесуального строку. Залишено відзив відповідача 2 без розгляду, вирішено інші процесуальні питання.
Водночас відповідно до положень пункту 9 частини 1 статті 255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про відмову поновити або продовжити пропущений процесуальний строк.
Між тим, відповідач-2 правом на оскарження ухвали суду, в частині відмови у продовженні процесуального строку, не скористався.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у пунктах 59, 60 постанови від 13.11.2024 у справі № 757/47946/19-ц зауважила, що відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, а також заперечення чи пояснення третьої особи щодо позову або відзиву є нічим іншим, як письмовим викладом позиції учасників процесу, яка, крім вміщення у вказаних документах, може бути сформульована усно безпосередньо в судовому засіданні.
Водночас залишення без розгляду заяв, перелік яких міститься у частині 2 статті 161 ГПК України (крім позовної), жодним чином не перешкоджає подальшому провадженню у справі, оскільки учасники справи не позбавлені права довести до відома суду свою позицію у будь-який інший передбачений процесуальним законом спосіб (зокрема, шляхом надання усних чи письмових пояснень по суті спору). До того ж право особи на виклад своєї позиції у заяві по суті справи може бути захищене шляхом включення заперечень на відповідну ухвалу суду до апеляційної скарги на рішення суду, ухвалене за результатами вирішення спору.
На виконання вимог ГПК України судом у цій справі під час підготовчого провадження у представника відповідача-2 з`ясовувались заперечення проти позовних вимог. Під час розгляду справи по суті суд заслуховував вступне слово представника відповідача-2, який виклав зміст та підстави своїх вимог і заперечень щодо предмету позову. Останнім були надані відповідні пояснення. Також представник відповідача-2 виступив із промовою у судових дебатах, під час яких виклав позицію у справі.
8. Рух справи в суді апеляційної інстанції
Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.07.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді: Кощеєв І.М., Дармін М.О.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14.07.2025 відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2025 у справі № 908/724/25, до надходження до Центрального апеляційного господарського суду матеріалів справи № 908/724/25. Доручено Господарському суду Запорізької області надіслати до Центрального апеляційного господарського суду матеріали справи № 908/724/25.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.07.2025 відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Мироненка Сергія Володимировича на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2025 у справі №908/724/25, до надходження до Центрального апеляційного господарського суду матеріалів справи № 908/724/25. Доручено Господарському суду Запорізької області надіслати до Центрального апеляційного господарського суду матеріали справи № 908/724/25. 
21.07.2025 матеріали даної справи надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 11.08.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2025 у справі № 908/724/25. Розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні на 21.01.2026 о 11 год. 20 хв. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 08.08.2025 апеляційну скаргу скарги Фізичної особи-підприємця Мироненка Сергія Володимировича на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2025 у справі №908/724/25 - залишено без руху. Рекомендовано скаржнику усунути недоліки апеляційної скарги, а саме: подати до апеляційного суду належні докази сплати судового збору (доплати), на належні реквізити; уточнити вимоги апеляційної скарги щодо дати оскаржуваного судового рішення, надавши строк 10 днів з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків.
15.08.2025 представником скаржника сформовано в системі «Електронний суд», заяву про усунення недоліків, якою долучено до матеріалів апеляційної скарги докази сплати судового збору (доплати) 1453,44 грн, відповідно до квитанції від 15.08.2025. Крім того, апелянт уточнив вимоги апеляційної скарги та зазначив, що під час її складання у прохальній частині була допущена технічна описка - замість правильної дати оскаржуваного рішення 19.06.2025 помилково зазначено 16.06.2025. Апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2025 у справі № 908/724/24 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Мироненка Сергія Володимировича на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2025 у справі №908/724/25. Апеляційну скаргу (вх № 45669) Фізичної особи-підприємця Мироненка Сергія Володимировича на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2025 у справі №908/724/25 об`єднано в одне провадження з апеляційною скаргою (вх № 45648) Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2025 у справі № 908/724/25. Розгляд апеляційних скарг призначено у судовому засіданні на 21.01.2026 о 11 год. 20 хв. 
У судове засідання 21.01.2026 з`явилися прокурор та представник відповідача 2/Фізичної особи-підприємця МИРОНЕНКА СЕРГІЯ ВОЛОДИМИРОВИЧА. Міністерство освіти і науки України та Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях процесуальним правом не скористались та не забезпечили явку в судове засідання повноважних представників.
21.01.2026 секретарем судового засідання Солодовою І.М. було встановлено неможливість проведення відеоконференції з представником відповідача 2/адвокатом Кузнєцовим Л.О. В призначений час представник Відповідача 2 не зміг приєднатися для участі в судовому засіданні в режимі відоеконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою сервісу відеконфенцзв`язку ЄСІТС. За таких обставин неможливо провести судове засідання в режимі відеоконференції, про що складений відповідний акт.
Суд апеляційної інстанції враховуючи те, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності зазначених представників сторін.
У судовому засіданні 21.01.2026 проголошено скорочене судове рішення (вступну та резолютивну частини постанови) по справі.
9. Встановлені судом обставини справи
Листом від 17.05.2021 № 1/11-3402 Міністерством освіти і науки України надано дозвіл Запорізькому національному університету на укладення договору оренди державного нерухомого майна: одноповерхової будівлі гаражу за адресою: м. Запоріжжя, вул. Немировича-Данченка/вул. Гастелло, 71/46, площею 117,2 кв.м, для розміщення автомайстерні, строком до 5-ти років.
22.02.2022, за результатами проведеного аукціону, між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (орендодавець за договором, відповідач-1), Фізичною особою-підприємцем Мироненком Сергієм Володимировичем (орендар за договором, відповідач-2) та Запорізьким національним університетом (балансоутримувач за договором, відповідач-3) було укладено Договір № 12/1-3945/д оренди нерухомого майна, що належить до державної власності. 
Відповідно п. 1.1 Договору, орендодавець і балансоутримувач передають, а орендар приймає у строкове платне користування нерухоме майно: нежитлові приміщення з № 1 по № 6 включно, загальною площею 171,4 кв.м, будівлі (літ. В), яке розташоване за адресою: м. Запоріжжя, вул. Немировича-Данченка/вул. Гастелло, 71/46. 
Майно, згідно п. 1.2, передається в оренду для використання за цільовим призначенням на розсуд орендаря за винятком таких цільових призначень: закладів харчування, кафе, барів, ресторанів, які здійснюють продаж товарів підакцизної групи, торговельних об`єктів, які здійснюють продаж товарів підакцизної групи; закладів харчування, їдалень, буфетів, кафе, які не здійснюють продаж товарів підакцизної групи, торговельних об`єктів, які не здійснюють продаж товарів підакцизної групи; нічних клубів, ресторанів з нічним режимом роботи (після 22 год.), саун, лазень, організації концертів та іншої видовищно-розважальної діяльності, готелів, хостелів, турбаз, мотелів, кемпінгів, літніх будиночків, комп`ютерних клубів та Інтернет-кафе; ритуальних послуг, громадських вбиралень, збору і сортування вторинної сировини.
Орендар вступає у строкове платне користування майном у день підписання акта приймання-передачі майна (п. 2.1).
Місячна орендна плата, визначена за результатами проведення аукціону, становить 7001,00 грн. без ПДВ. Вартість майна – балансова вартість: 517735,00 грн. без ПДВ.
Відповідно п. 12.1, цей договір укладено на строк – 5 років з дати набрання чинності цим договором. Цей договір набирає чинності в день його підписання сторонами та нотаріального посвідчення, якщо відповідно до законодавства договір підлягає нотаріальному посвідченню.
Нерухоме майно за Договором було передано в оренду ФОП Мироненку С.В. за актом приймання-передачі від 22.02.2022.
Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 30.01.2025 № 201-20250130-0009041808 (додаток 2 до Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку), оціночна вартість нежитлових приміщень загальною площею 171,40 кв.м за адресою: м. Запоріжжя, вул. Немировича-Данченко, буд. 71, складає 3025801,57 грн.
Згідно з інформаційною довідкою від 30.01.2025 № 410512649 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, об`єкти нерухомого майна (учбовий корпус № 1 літ. А-4, будівля майстерні літ. Б, гараж літ. В, склад літ. Г, учбовий корпус № 2, гуртожиток літ. Е-6), які розташовані за адресою: м. Запоріжжя, вул. Немировича-Данченка, 71/вул. Гастелло, 46, належать до державної власності, власник майна - Держава Україна в особі Міністерства освіти і науки України, право господарського відання на вказані об`єкти нерухомого майна належить Запорізькому національному університету; цільове призначення земельної ділянки за вказаною адресою: для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти. 
Як зазначено у листі від 23.06.2022 № 01/01-18/708 Запорізького національного університету, нежитлові приміщення площею 171,4 кв.м не використовуються закладом освіти більше 7 років. Використання орендованих площ ФОП Мироненком С.В. не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у Запорізькому металургійному коледжі Запорізького національного університету.
Згідно інформації ТОВ «ЗМБТІ» (лист від 20.09.2022 № 1069), за даними первинної технічної інвентаризації об`єкту нерухомості, проведеної 17.07.1963, на земельній ділянці за адресою: м. Запоріжжя, вул. Немировича-Данченка/вул. Гастелло, 71/46, був розташований гараж літ. В, який складався із гаражу, складів, кладової, із призначенням приміщень «службова» (прим. 1-1) та «торгово-складська» (прим. 2-1, 3-1, 4-1, 4-2). При проведенні поточної інвентаризації 25.02.2004 був встановлений факт будівництва до гаражу літ. В прибудов із функціональним призначенням «транспорт» та «торгівля». Рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 457/4 від 25.11.2004 було оформлено право державної власності на об`єкти нерухомості по вул. Немировича-Данченка/вул. Гастелло, 71/46, у тому числі на гараж літ. В загальною площею 219,9 кв.м. Функціональне призначення приміщень гаражу літ. В визначено згідно його фактичного використання.
У листі від 14.10.2022 № 01/01-18/1173 Запорізький національний університет зазначив, що будівля за адресою: м. Запоріжжя, вул. Немировича-Данченка/вул. Гастелло, 71/46, знаходиться на земельній ділянці, відведеній для розташування коледжу, осторонь від навчальних корпусів, вхід окремий. Електропостачання, водопровід, каналізація, опалення відсутні. Протягом багатьох років не використовується для навчального процесу і господарської діяльності та на сьогодні у цьому потреби немає. Будівля використовується орендарем під розміщення майстерні, що здійснює технічне обслуговування та ремонт автомобілів.
Обґрунтовуючи позов недодержанням у момент вчинення правочину приписів ч. 1 ст. 203 ЦК України, невідповідності договору оренди положенням Законів України “Про освіту”, “Про оренду державного та комунального майна”, “Про вищу освіту”, “Про приватизацію державного та комунального майна”, Заступник керівника Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області звернувся до суду з позовною заявою, за якою відкрито провадження у цій справі.
10. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Апеляційний господарський суд, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційних скарг та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом попередньої інстанції норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку, що апеляційні скарги відповідачів задоволенню не підлягають, з огляду на таке.
Щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в даній справі, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.
Стаття 131-1 Конституції України передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Частинами третьою, п`ятою статті 53 ГПК України встановлено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано статтею 23 Закону України "Про прокуратуру".
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20.07.2022 у справі №910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19 зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах.
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
У постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Водночас невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо про причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Як слідує із установлених обставин цієї справи, звертаючись до суду з позовом, прокурор стверджував про порушення інтересів держави, що полягає в незаконному, нецільовому використанні приміщення закладу освіти. Наполягав, що у даному випадку його звернення спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання недопустимості незаконного користування державним майном освітнього закладу.
Згідно з пунктом 1 Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 630, Міністерство освіти і науки України (далі Міністерство освіти) є центральним органом виконавчої влади. Міністерство є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної діяльності, інноваційної діяльності в зазначених сферах, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.
За змістом підпункту 89 пункту 4, підпункту 3 пункту 5 Положення, Міністерство освіти здійснює управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління; контролює діяльність підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.
З викладених правових положень слідує, що Міністерство освіти є центральним органом виконавчої влади та у нього наявні правомочності на управління об`єктами державної власності, які належать до сфери його управління.
Відповідно п. 1.1 нової редакції Статуту Запорізького національного університету, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 2023 № 310, Університет заснований на державній формі власності й належить до сфери управління Міністерства освіти і науки України.
У даному випадку спірне нерухоме майно належить до сфери управління Міністерства освіти і науки України, а тому Міністерство повноважне представляти інтереси держави у спірних правовідносинах як державний орган та може бути позивачем у суді у випадку, коли це необхідно для реалізації відповідних повноважень задля забезпечення виконання функцій держави.
Вознесенівською окружною прокуратурою міста Запоріжжя 29.08.2022 за № 52-5422вих22 скеровано до Міністерства освіти і науки України лист щодо наявності порушень вимог законодавства при укладання оспорюваного договору та вжиття заходів позовного характеру. 
Відповіддю Міністерства № 1/11819-22 від 07.10.2022 окружну прокуратуру повідомлено про те, що інформація щодо надання дозволу на укладення вказаного Договору оренди державного нерухомого майна відсутня. Із метою належного опрацювання порушеного питання та прийняття ефективного управлінського рішення на адресу ДВНЗ «Запорізький національний університет» Міністерством направлений лист від 29.09.2022 № 1/11442-22 для надання відповідних письмових пояснень по суті порушеного питання. У разі виявлення ознак можливого вчинення протиправних дій посадовими особами міністерство просить вжити заходи, спрямовані на захист інтересів держави та недопущення втрати державного майна.
Окружною прокуратурою листами від 20.06.2024 № 52-103-6085вих-24 та від 16.09.2024 № 52-106-8767вих-24 повідомлено Міністерство освіти і науки України про виявленні порушення при укладенні договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 22.02.2022 № 12/1-3945/д.
Відповіді на ці листи у матеріалах справи відсутні.
Тобто, Міністерству освіти і науки України було достеменно відомо про наявність порушень, пов`язаних з укладенням Договору оренди від 22.02.2022 № 12/1-3945/д.
Отже, у цьому випадку з боку органу, уповноваженого державою на захист її інтересів (позивача), допущено нездійснення такого захисту - не вжито заходів, у тому числі цивільно-правового характеру, щодо визнання недійсним у судовому порядку Договору оренди від 22.02.2022 № 12/1-3945/д. 
Унаслідок нездійснення захисту згадані інтереси держави залишилися незахищеними.
Сам факт бездіяльності Міністерства освіти і науки України є підставою для звернення прокурора з відповідним позовом на захист інтересів держави. Жодним законодавчим актом прокурора не зобов`язано в позовній заяві зазначати причини бездіяльності позивача.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 04.04.2019 у справі № 924/349/18, від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 згідно з якими прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.
У разі встановлення порушення вимог законодавства та факту бездіяльності органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах, у прокурора виникає не лише право, а й обов`язок захистити такі інтереси, що у даному випадку і зроблено шляхом звернення до суду з позовом.
У матеріалах справи міститься повідомлення від 17.03.2025 вих. № 52-103-2130вих-25, адресоване позивачу, щодо пред`явлення відповідної позовної заяви в інтересах держави.
Вознесенівська окружна прокуратура міста Запоріжжя запорізької області звернулася із позовною заявою в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, оскільки засновником Запорізького національного університету є Міністерство освіти і науки України, яке також є власником відповідного майна, саме до компетенції вказаного Міністерства віднесені повноваження щодо захисту порушених інтересів держави у разі укладення незаконних договорів щодо зазначеного майна. Уповноваженим органом управління державним майном, яке передано згідно спірного Договору оренди від 22.02.2022 № 12/1-3945/д, є Міністерство освіти і науки України, а балансоутримувачем майна - Запорізький національний університет.
Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду попередньої інстанції про те, що у даній справі прокурором обґрунтовано та з дотриманням вимог статті 53 ГПК України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру" подано позовну заяву в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, та належним чином обґрунтовано в ній необхідність захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.
Щодо суті позовних вимог, Центральний апеляційний господарський суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частинами першою та другою статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина друга) тощо.
Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 цього Кодексу.
Тобто закон визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України).
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 01.10.2024 у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 у справі № 917/531/19, від 20.02.2024 у справі № 903/1037/22, від 19.03.2024 у справі № 910/4293/22.
Крім того, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Аналогічні висновки сформовано у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 18.05.2023 у справі № 906/743/21, від 03.08.2023 у справі № 909/654/19, від 19.10.2022 у справі № 912/278/21.
При цьому, невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства. Саме по собі відступлення сторонами від положень законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. До таких висновків Верховний Суд дійшов у постановах від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 01.10.2024 у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 у справі № 917/531/19.
Таким чином, для визнання правочину недійсним у судовому порядку необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону або його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію. Подібні висновки викладений у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 20.02.2024 у справі № 903/1037/22, від 19.03.2024 у справі № 910/4293/22.
Законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Для такого визнання з огляду на приписи статті 5 ЦК України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору (такі висновки сформульовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17).
Господарський суд Запорізької області при розгляді справи № 908/724/25 дійшов висновку, що звернення прокурора щодо недійсності правочину і наслідків його недійсності є правомірним.
Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується та зазначає наступне.
Приписи Закону України «Про освіту» № 2145-VIII (тут і надалі у редакції станом на 22.02.2022) регулюють суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, а також визначають компетенцію державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері освіти.
Згідно з ч. 3 ст. 22 вказаного Закону № 2145-VIII заклад освіти залежно від засновника може діяти як державний, комунальний, приватний чи корпоративний.
За змістом ч. 1 ст. 79 Закону № 2145-VIII джерелами фінансування суб`єктів освітньої діяльності відповідно до законодавства, зокрема можуть бути: доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.
Відповідно до частини першої статті 80 Закону № 2145-VIII, до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо.
Частиною четвертою статті 80 Закону № 2145-VIII передбачено, що об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню для провадження видів діяльності, не передбачених спеціальними законами, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, з урахуванням визначення уповноваженим органом управління можливості користування державним або комунальним нерухомим майном відповідно до законодавства.
З урахуванням викладеного колегія суддів вказує, що чинний на момент укладення оспорюваного Договору оренди, Закон України "Про освіту" імперативно забороняв використання майна державних та комунальних закладів освіти не за освітнім призначенням. Надання в оренду майна закладів освіти, як виняток, передбачалося лише з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 13.11.2024 у справі № 927/1424/23, від 17.09.2024 у справі № 927/55/23, від 23.07.2024 у справі № 912/673/23, від 14.02.2024 у справі № 910/14998/22.
Окрім цього, саме по собі невикористання навчальним закладом своїх приміщень не надає права передачі таких приміщень в оренду з іншою метою, ніж надання послуг, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, а недостатнє фінансування державного чи комунального навчального закладу також не є підставою для використання об`єктів освіти для цілей, не пов`язаних з освітньою діяльністю. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13.11.2024 у справі № 927/1424/23, від 04.06.2024 у справі № 927/1125/23.
Закон України "Про освіту" не містить переліку послуг, які можуть надаватися в орендованих приміщеннях закладів освіти, проте, враховуючи загальну спрямованість положень цього Закону, такі послуги повинні мати пов`язаність з навчально-виховним процесом чи його учасниками. Отже, питання про те, чи пов`язані послуги, які надаються в орендованих приміщеннях, з обслуговуванням учасників освітнього процесу, суди мають вирішувати, виходячи із конкретних обставин справи, з урахуванням того, чи не погіршує надання в оренду майна закладів освіти соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 13.11.2024 у справі № 927/1424/23, від 17.09.2024 у справі № 927/55/23, від 22.05.2024 у справі № 906/1105/22.
Відповідно ч.ч. 1, 3 ст. 70 Закону України «Про вищу освіту» № 1556-VII (тут і надалі у редакції станом на 22.02.2022) матеріально-технічна база закладів вищої освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші матеріальні цінності. Відповідно до законодавства та з урахуванням організаційно-правової форми закладу вищої освіти з метою забезпечення його статутної діяльності засновником (засновниками) закріплюються на основі права господарського відання або передаються у власність будівлі, споруди, майнові комплекси, комунікації, обладнання, транспортні засоби та інше майно. Заклад вищої освіти у порядку, визначеному законом, та відповідно до статуту має право: використовувати майно, закріплене за ним на праві господарського відання, у тому числі для провадження господарської діяльності, передавати його в оренду та в користування відповідно до законодавства.
Об`єкт освіти - це не тільки навчальний заклад, а й будівлі, споруди, землі, комунікації, обладнання та інші цінності підприємств системи освіти (аналогічний висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 906/143/17, від 10.10.2018 у справі № 917/1934/17).
Орендоване за Договором № 12/1-3945/д від 22.02.2022 нерухоме майно є державним майном, а тому на спірні правовідносини поширюється дія Закону України “Про оренду державного та комунального майна” № 157-ІХ від 03.10.2019 та Закону України “Про управління об`єктами державної власності” № 185-V від 21.09.2006 у редакціях станом на 22.02.2022.
Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 2 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” оренда здійснюється на основі таких принципів: законності; державного регулювання та контролю; врахування особливостей об`єктів державної та комунальної форм власності. Галузеві особливості оренди державного та комунального майна можуть встановлюватися виключно законами.
Законом України “Про управління об`єктами державної власності” встановлено, що: суб`єктами управління об`єктами державної власності є з-поміж інших міністерства (далі уповноважений орган управління), Фонд державного майна України (частина 1 статті 4); уповноважений орган управління надає орендодавцям об`єктів державної власності згоду на оренду державного майна і пропозиції щодо умов договору оренди, які мають забезпечувати ефективне використання орендованого майна та здійснення на орендованих підприємствах технічної політики в контексті завдань галузі (пункт 30 частини 1 статті 6).
Відповідно п.п. 1.1, 1.8, нової редакції Статуту Запорізького національного університету, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 2023 № 310, Університет заснований на державній формі власності й належить до сфери управління Міністерства освіти і науки України. Університет є багатогалузевим (класичним) закладом вищої освіти, що провадить освітню, методичну, наукову, науково-технічну, інноваційну, мистецьку та виховну діяльність, забезпечує організацію освітнього процесу і здобуття особами вищої та післядипломної освіти.
Згідно з п.п. 10.1, 10.2 цього Статуту, матеріально-технічну базу Університету становлять будівлі, споруди, земля, комунікації, обладнання, транспортні засоби, гуртожитки та інші матеріальні цінності. Майно закріплюється за Університетом на праві господарського відання та не підлягає використанню не за призначенням.
У відповідності до пункту 29 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483 (у редакції станом на 22.02.2022), не можуть бути використані за будь-яким цільовим призначенням такі об`єкти оренди: майно закладів освіти. Такі об`єкти оренди можуть використовуватися лише для розміщення відповідних закладів або лише із збереженням профілю діяльності за конкретним цільовим призначенням, встановленим рішенням відповідного представницького органу місцевого самоврядування, крім випадків, що передбачають використання частини такого майна з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо такими закладами, пов`язаних із забезпеченням чи обслуговуванням діяльності таких закладів, їх працівників та відвідувачів. Зазначені об`єкти можуть також використовуватися для проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів. Обмеження щодо використання майна закладів охорони здоров`я, освіти, соціально-культурного призначення (майна закладів культури, об`єктів спортивної інфраструктури) не поширюються на оренду будівель, споруд, окремих приміщень та їх частин, іншого нерухомого майна, що перебуває в аварійному стані або не використовується у діяльності таких закладів та об`єктів протягом трьох років (для об`єктів площею менш як 500 кв. метрів) або п`яти років (для об`єктів площею, що становить 500 і більше кв. метрів), за умови, що це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у такому закладі або об`єкті, крім закладів фізичної культури і спорту, баз олімпійської та паралімпійської підготовки, фізкультурно-оздоровчих і спортивних споруд, лікувальних (лікувально-фізкультурних) і лікувально-профілактичних закладів.
Системний аналіз вищенаведених приписів закону передбачає, що договір оренди майна закладів освіти має обмеження щодо використання такого майна і такі обмеження (цільове призначення) повинні бути встановлені у самому договорі. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 13.11.2024 у справі № 927/1424/23, від 17.09.2024 у справі № 927/55/23, від 23.07.2024 у справі № 912/673/23.
Проте, як встановлено з матеріалів цієї справи, згідно з пунктом 1.2. Договору оренди № 12/1-3945/д від 22.02.2022 майно, передається в оренду для використання за цільовим призначенням на розсуд орендаря за винятком таких цільових призначень: закладів харчування, кафе, барів, ресторанів, які здійснюють продаж товарів підакцизної групи, торговельних об`єктів, які здійснюють продаж товарів підакцизної групи; закладів харчування, їдалень, буфетів, кафе, які не здійснюють продаж товарів підакцизної групи, торговельних об`єктів, які не здійснюють продаж товарів підакцизної групи; нічних клубів, ресторанів з нічним режимом роботи (після 22 год.), саун, лазень, організації концертів та іншої видовищно-розважальної діяльності, готелів, хостелів, турбаз, мотелів, кемпінгів, літніх будиночків, комп`ютерних клубів та Інтернет-кафе; ритуальних послуг, громадських вбиралень, збору і сортування вторинної сировини.
Відповідно до інформації, яка міститься у витязі з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, видами діяльності ФОП Мироненко С.В. (орендаря) є: технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (основний) (45.20), роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів (45.32), діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (56.10), надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (68.20).
У листі від 14.10.2022 № 01/01-18/1173 Запорізький національний університет зазначив, що будівля за адресою: м. Запоріжжя, вул. Немировича-Данченка/вул. Гастелло, 71/46 використовується орендарем під розміщення майстерні, що здійснює технічне обслуговування та ремонт автомобілів.
Тобто, відповідач-2 використовує орендоване нерухоме майно для провадження господарської діяльності, не пов`язаної з наданням послуг із забезпечення освітнього процесу або обслуговування учасників цього процесу.
Викладене свідчить про відсутність у Договорі оренди нерухомого майна № 12/1-3945/д від 22.02.2022 конкретного цільового призначення та, навпаки, надання відповідачу-2 права самостійно, на власний розсуд використовувати орендоване приміщення, зокрема і для розміщення майстерні, що здійснює технічне обслуговування та ремонт автомобілів та, як наслідок - про пряме порушення приписів частини четвертої статті 80 Закону України "Про освіту". Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 17.09.2024 у справі № 927/55/23, від 09.04.2024 у справі № 927/400/23.
За таких обставин об`єкт оренди передано в оренду ФОП Мироненко С.В. всупереч забороні, встановленій законодавством про освіту, оскільки умовами Договору оренди № 12/1-3945/д від 22.02.2022 передбачено використання орендарем майна за будь-яким цільовим призначенням.
Колегія суддів апеляційного суду не бере до уваги доводи апеляційних скарг відповідачів, що нежитлові приміщення площею 171,4 кв.м не використовувались закладом освіти більше 7 років. Використання орендованих площ ФОП Мироненком С.В. не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у Запорізькому металургійному коледжі Запорізького національного університету.
Водночас судова колегія звертає увагу на те, що в силу положень статті 1 Закону України "Про освіту" заклад освіти - юридична особа публічного чи приватного права, основним видом діяльності якої є освітня діяльність.
При цьому, за змістом положень ч.ч. 1, 4 ст. 80 Закону України “Про освіту”, нежитлові приміщення, які становлять матеріально-технічну базу об`єктів освіти, не можуть використовуватися не за освітнім призначенням, а можуть бути передані в оренду виключно для діяльності, пов`язаної з навчально-виховним чи навчально-виробничим процесом. Виняток лише становлять випадки надання в оренду майна з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу. При цьому саме по собі невикористання навчальним закладом спірних приміщень не надає права передачі цих приміщень в оренду з іншою метою, ніж пов`язаною з освітньою діяльністю самого навчального закладу, а недостатнє фінансування державного чи комунального навчального закладу також не є підставою для використання об`єктів освіти для цілей, не пов`язаних з освітньою діяльністю.
Верховний Суд у постанові від 03.12.2024 у справі № 914/3310/23, здійснивши комплексний аналіз приписів Закону України "Про освіту", зазначив, що обмеження, встановлені частиною четвертою статті 80 Закону України "Про освіту", поширюються на всі заклади освіти незалежно від рівня акредитації, в тому числі на заклади вищої та передвищої освіти.
Колегія суддів також вважає на необхідне врахувати висновки Верховного Суду щодо застосування приписів частини четвертої статті 80 Закону України "Про освіту" в подібних правовідносинах, викладені в постанові від 16.04.2024 у справі № 922/3883/23, у якій констатовано, що вказаною нормою чітко встановлена заборона на використання майна державних та комунальних закладів освіти не за освітнім призначенням. Надання в оренду майна закладів освіти, як виняток, можливе лише з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, та пов`язані із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу.
Тобто, Запорізький національний університет вправі надавати в оренду майно, яке перебуває у нього на балансі, але лише з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу.
Відповідно до частин 1, 2, 7 статті 11 ГПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. 
Згідно з частиною шостою статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" особливості оренди державного та комунального майна можуть встановлюватися виключно законами.
В такий спосіб Порядок № 483 не може мати перевагу над Законом України "Про освіту", оскільки є підзаконним нормативно-правовим актом і має застосовуватися лише з урахуванням приписів вказаного Закону, який має вищу юридичну силу, тобто за умови дотримання імперативних вимог частини четвертої статті 80 цього Закону щодо заборони використання об`єктів освіти і науки не за цільовим (освітнім) призначенням. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14.02.2024 у справі № 910/14998/22. 
Про незастосовність приписів пункту 29 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483, до подібних правовідносин зазначав Верховний Суд також у постанові від 12.03.2025 у справі №903/492/24 .
Таким чином, господарський суд дійшов до обґрунтованого висновку, що невикористання навчальним закладом спірних приміщень для навчального процесу, не надає права передачі цих приміщень в оренду з іншою метою, ніж пов`язаною з забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу.
Також попереднє надання Міністерством освіти і науки України як органом, уповноваженим управляти майном Університету, дозволу на передачу ФОП Мироненку С.В. в оренду спірного нежитлового приміщення жодним чином не спростовує невідповідність оспорюваного договору оренди вимогам частини 4 статті 80 Закону України "Про освіту", оскільки саме по собі дотримання процедури погодження договору оренди нерухомого державного майна, передбаченої Законом України "Про оренду державного та комунального майна", не робить такий договір дійсним.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що майно закладу освіти передано в оренду ФОП Мироненку С.В. всупереч забороні, встановленій законодавством про освіту, оскільки умовами Договору оренди передбачено використання орендарем майна за будь-яким цільовим призначенням.
За таких обставин господарський суд попередньої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного Договору оренди недійсним, оскільки його умови суперечать приписам законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
У пунктах 66, 67, 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 викладено такі висновки: "За змістом абзацу першого частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним із таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo у фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України). За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається у його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію у натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України). Отже, ЦК України визначає такі загальні юридичні наслідки недійсності правочину: (1) основний - двостороння реституція - повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану, тобто становища, яке існувало до його вчинення (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України); (2) додатковий - відшкодування збитків і моральної шкоди винною стороною на користь другої сторони недійсного правочину та третьої особи, якщо їх завдано у зв`язку із вчиненням такого правочину (частина друга статті 216 цього Кодексу)".
У постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.08.2023 у справі № 918/862/22, від 26.01.2022 у справі № 924/637/20 викладено уточнюючий висновок про те, що правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину, а двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину.
Відтак, наслідком недійсності договору є проведення реституції між сторонами недійсного правочину.
При цьому, як вказано у постанові Верховного Суду від 17.04.2025 у справі № 910/9652/23, фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює у разі його недійсності (нікчемності) проведення між сторонами двосторонньої реституції, тому такий договір є недійсним з моменту його вчинення, а зобов`язання (права та обов`язки) за цим недійсним (нікчемним) правочином припиняються на майбутнє. 
Враховуючи визнання недійсним Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 22.02.2022 № 12/1-3945/д, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про задоволення позовної вимоги про зобов`язання Фізичної особи-підприємця Мироненка Сергія Володимировича шляхом підписання акту прийому-передачі майна повернути нерухоме майно - нежитлові приміщення з № 1 по № 6 включно, загальною площею 171,4 кв.м, будівлі (літ. В), які розташовані за адресою: м. Запоріжжя, вул. Немировича-Данченка/вул. Гастелло, 71/46, вартістю 3025801,57 гривень, Запорізькому національному університету, який є стороною договору оренди та у господарському віданні якого перебувають спірні нежитлові приміщення.
Крім того, згідно з положеннями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Пунктами 32-35 рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 "Стретч проти Сполученого Королівства" визначено, що майном у зазначеній статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Європейського суду в зазначеній справі "наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила". Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, у такому випадку мало місце "непропорційне втручання" у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції".
За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Однак, у межах справи № 908/724/25 встановлено, що ще до моменту укладення оспорюваного Договору оренди від 22.02.2022 № 12/1-3945/д ФОП Мироненко С.В. був знайомлений із статусом орендованого майна, як майна державного закладу освіти. 
Питання правомірності передачі в оренду спірних приміщень, на підставі аналогічних договорів, для здійснення підприємницької діяльності вже вирішувалось судами. Так, постановою Центрального апеляційного господарського суду від 16.01.2019 у справі № 908/2380/16 задоволено позов керівника Запорізької місцевої прокуратури № 2 Запорізької області та визнано недійсним договір оренди державного нерухомого майна, що знаходиться на балансі Запорізького металургійного коледжу Запорізької державної інженерної академії від 10.12.2009 № 2513/д, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Запорізькій області та приватним підприємцем Мироненко Сергієм Володимировичем та зобов`язано фізичну особу-підприємця Мироненка С.В. повернути Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Запорізькій області державне нерухоме майно - частини вбудованих в будівлю гаражу (літера В) нежитлових приміщень з № 2 по № 6 включно, загальною площею 117,2 кв.м, розташованих за адресою: м. Запоріжжя, вул. Немировича-Данченка/Гастелло, 71/46, шляхом їх звільнення. На виконання вказаного рішення суду ФОП Мироненком С.В. повернуто освітнє майно.
Однак, у подальшому, відповідач-2 знову орендує вказане державне нерухоме майно. 
Отже, попри зазначене, між сторонами відбулось укладення спірного договору і подальше використання орендованого майна без будь-якого зв`язку із навчально-виховним процесом, що суперечить імперативним приписам спеціального законодавства і не може вважатися "законним і обґрунтованим очікуванням" у розумінні Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 21.06.2023 у справі № 908/2204/22, що набрало законної сили, також було зроблено правовий висновок щодо недійсності спірного Договору оренди № 12/1-3945/д. 
При цьому, відповідач-2 продовжує користуватися державним нерухомим майном, використовуючи його у своїй підприємницькій діяльності та отримуючи дохід. Жодна зі сторін Договору, у тому числі й відповідач-2 після ухвалення рішення у справі № 908/2204/22 не були позбавлені можливості розірвати Договір оренди.
За таких обставин, твердження скаржника, ФОП Мироненко С.В., про те, що суд попередньої інстанції не застосував статтю 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основних свобод є необґрунтованими.
Підсумовуючи щодо суті спору, колегія суддів вважає доцільним вказати, що системний аналіз положень Конституції України (зокрема, статей 53, 92) та Закону № 2145-VIII дає підстави для висновку про те, що на державу покладено обов`язок створювати належні та якісні умови для стимулювання і розвитку освіти. Законодавцем передбачено створення навчальних закладів в тому числі на основі державної власності, а державне майно, надане навчальним закладам, повинно використовуватись виключно на освітні потреби навчального закладу та з метою сталого розвитку суспільства і держави.
При цьому, дії або бездіяльність навчального закладу щодо використання такого майна прямо кореспондує з конституційним правом громадян на отримання освіти та державним обов`язком щодо створення державою належних умов її надання громадянам та подальшого розвитку.
Отже, неналежне використання такого майна прямо порушує державний інтерес у забезпеченні конституційного права громадян на освіту, соціально-економічного і культурного розвитку суспільства, інвестування в людський потенціал, сталий розвиток суспільства і держави, оскільки освіта є державним пріоритетом і таке використання не відповідає цілям, визначеним законодавцем.
Викладеним спростовуються інші доводи апеляційних скарг у цій частині, в той час як висновки господарського суду знаходять своє підтвердження.
Посилання ж відповідача-2 на порушення судом першої інстанції норм процесуального права внаслідок відмови відповідачу-2 у задоволенні клопотання про продовження процесуального строку для подання відзиву з підстав неповажності причин його пропуску та залишення відзиву відповідача-2 без розгляду є безпідставними, оскільки ухвала, вказівка про можливість оскарження якої прямо зазначена в частині першій статті 255 ГПК України, є самостійним об`єктом апеляційного оскарження. 
Відповідач-2 правом на оскарження ухвали суду, в частині відмови у продовженні процесуального строку, не скористався.
Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.11.2024 у справі № 757/47946/19-ц зауважує, що відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, а також заперечення чи пояснення третьої особи щодо позову або відзиву є нічим іншим, як письмовим викладом позиції учасників процесу, яка, крім вміщення у вказаних документах, може бути сформульована усно безпосередньо в судовому засіданні.
Водночас залишення без розгляду заяв, перелік яких міститься у частині другій статті 161 ГПК України (крім позовної), жодним чином не перешкоджає подальшому провадженню у справі, оскільки учасники справи не позбавлені права довести до відома суду свою позицію у будь-який інший передбачений процесуальним законом спосіб (зокрема, шляхом надання усних чи письмових пояснень по суті спору). До того ж право особи на виклад своєї позиції у заяві по суті справи може бути захищене шляхом включення заперечень на відповідну ухвалу суду до апеляційної скарги на рішення суду, ухвалене за результатами вирішення спору.
11. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Враховуючи спірний характер правовідносин сторін, колегія суддів вважає, що наведена міра обґрунтування даного судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Доводи апеляційних скарг Фізичної особи-підприємця Мироненка Сергія Володимировича та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях у даній справі не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення в розумінні ст. 277 ГПК України. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Скаржники, звертаючись з апеляційними скаргами, не довели неправильного застосування судом норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятого у справі рішення.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційних скарг в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційні скарги задоволенню не підлягають, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.
12. Судові витрати.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційних скарг, згідно з вимогами ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за їх подання і розгляд покладаються на скаржників.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275 - 284 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Мироненка Сергія Володимировича на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2025 у справі №908/724/25 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2025 у справі №908/724/25 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2025 у справі №908/724/25 – залишити без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг покласти на скаржників.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена 09.02.2026
Головуючий суддя О.В. Чус
Суддя І.М. Кощеєв
Суддя М.О. Дармін