ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                      
 
03 грудня 2025 року
м. Київ
 
справа № 331/24/22
провадження № 61-9552св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого- Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,
   
учасники справи:
 
позивач- ОСОБА_1 ,
відповідач- ОСОБА_2 ,
третя особа- орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Шоніної Олени Валеріївни та представника ОСОБА_1 - адвоката Шкабуро Олександра Віталійовича на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя                 від 17 березня 2025 року у складі судді Шалагінової А. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Подліянової Г. С., Гончар М. С., Кочеткової І. В.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні дитини.
 
Позовна заява мотивована тим, що 25 травня 2013 року між ним та відповідачкою зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду                 м. Запоріжжя від 26 березня 2018 року у справі № 331/8774/17.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_3 .
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2021 року                   у справі № 331/333/21місце проживання дитини визначене разом із матір`ю.
Вказував на те, що після припинення шлюбних відносин у них виникли непорозуміння щодо його участі у вихованні дочки та спілкуванні з нею. 
Зазначав, що він намагався налагодити зв`язок з дочкою, брати участь у її вихованні, забезпечувати її усім необхідним для розвитку та становлення як особистості,                 добровільно надавав грошові кошти на утримання дитини, однак  відповідачка чинить йому перешкоди у його спілкуванні з дочкою, заблокувала телефонні дзвінки та повідомлення у всіх месенджерах та соцмережах, за місцем проживання двері                  не відчиняє. За місцем навчання дитини інформацію також йому не надано із посиланням на карантинні обмеження.
Крім того, він подарував дитині телефон, але відповідачка вилучила його разом із сім-карткою з метою обмеження спілкування.
 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати відповідачку усунути перешкоди у вихованні та вільному спілкуванні з дочкою, визначити йому способи та порядок участі у спілкування та вихованні дочки за таким графіком:
- безперешкодні зустрічі з дитиною без участі матері за місцем проживання батька, у парках, на дитячих майданчиках, дитячих торгово-розважальних центрах, цирку, театрі, кіно: кожного вівторка та четверга з 15:00 до 20:00 год.;
- безперешкодні зустрічі з дитиною без участі матері за місцем проживання батька два рази на місяць з ночівлею з 12:00 год. суботи до 19:00 год. неділі;
- безперешкодне проведення відпустки з дитиною без участі матері дитини - щороку у літній період строком на 7 діб, у зимовий період строком на 7 діб;
- безперешкодна участь у спільному святкуванні дня народження доньки - кожного року 15 червня з 08:00 год. до 22:00 год.;
- безперешкодна участь у спільному святкуванні державних свят України - на кожне державне свято України з 08:00 год. до 22:00 год.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня           2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визначено такий спосіб участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні                з дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 :
- у формі зустрічей щовівторка з 15:00 год. до 20:00 год., кожну першу та третю суботи місяця з 12:00 год. до 19:00 год. з можливістю відвідування місць дозвілля та відпочинку у присутності матері дитини ОСОБА_2 ;
- спільне проведення відпустки з дитиною протягом 7 днів один раз на рік                          у присутності матері дитини ОСОБА_2 ;
- спільне проведення дня народження з дитиною за погодженням та за участі матері дитини ОСОБА_2 ;
- безперешкодне спілкування за телефоном та засобами відеозв`язку у разі неможливості особистої зустрічі ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_3                         у вищезазначені дні у присутності матері дитини ОСОБА_2 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору розміром 454,00 грн.
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шкабуро О. В. залишено без задоволення.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Шоніної О. В. залишено без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня               2025 року залишено без змін.
 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що, зважаючи на тривале проживання дитини саме із матір`ю, є висока ймовірність, що між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 немає належного рівня психологічного зв`язку, що унеможливлює на цьому етапі участь батька у вихованні дитини в тому обсязі та способах, про які просить позивач.
 
Встановлюючи порядок побачень батька з дочкою, врахувавши інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, а також закріплений у міжнародних нормах та нормах чинного законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, активне бажання батька брати участь у вихованні дочки та спілкуванні із нею, суд першої інстанції,                   з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про можливість визначення порядку періодичних, однак систематичних тимчасових побачень батька з дитиною, оскільки право батька на спілкування з дитиною є його беззаперечним правом,               і спілкування малолітньої дитини з батьком відповідає її інтересам, однак                           у присутності матері, що забезпечить дитині можливість почуватися у безпеці. Водночас суд зазначив, що на цьому етапі, зважаючи на рівень розвитку дитини ОСОБА_3 та можливість сприйняття нею життєвих обставин, її згода на побачення з батьком є недоцільною.
 
Суд зауважив, що визначення судом порядку і тривалості періодичних тимчасових побачень позивача з дитиною не є остаточним та насамперед сприяє налагодженню спілкування позивача з дитиною, встановленню психологічного зв`язку між дитиною та батьком для подальшого розвитку їх відносин. Час таких побачень має бути достатнім для задоволення потреб спілкування дитини й батька, а також сприяти перспективі подальшого розвитку їх відносин.
 
Відмовляючи у задоволенні позову в частині вирішення питань щодо перебування дитини у позивача під час зустрічей, відпустки, відзначення державних свят, суд виходив із того, що перебування дитини за відсутності матері із батьком протягом тривалого часу, з урахуванням наявної у дитини реакції на батька й тривалого періоду відсутності спілкування із батьком, буде додатковим стресом для дитини та не призведе до налагодження відносин між ними.
 
Відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що присутність матері під час спілкування батька з дитиною є недоцільним за наявності неприязних стосунків між позивачем та відповідачем, апеляційний суд врахував обставини, встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня     2021 року у справі № 331/333/21, яке набрало законної сили, а саме, що                ОСОБА_1 на власний розсуд, всупереч розпорядженню голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району № 25р                       від 26 січня 2021 року, яким місце проживання дитини визначено разом з матір`ю,                       з 11 серпня 2021 року змінив місце проживання дитини без повідомлення адреси матері. Також апеляційний суд врахував, що ОСОБА_1 за відсутності згоди матері дитини незаконно, з наданням неправомірної вигоди службовій особі прикордонної служби, намагався перетнути з дитиною державний кордон                            у напрямку російської федерації, що встановлено вироком Сумського районного суду Сумської області від 09 січня 2023 року у справі № 587/16/22 за обвинуваченням ОСОБА_1 за частиною другою статті 15, частиною першою статті 332, частиною першою статті 369 КК України, яким ОСОБА_1 на підставі угоди про визнання винуватості засуджено до покарання у виді штрафу.
 
Враховуючи зазначені обставини справи, а також те, що при вирішенні справи суд має виходити саме із якнайкращих інтересів дитини, які полягають у тому, що дитина має виховуватися і розвиватися у безпечному середовищі, у психологічно сприятливому кліматі, що мають їй забезпечувати саме обидва батьки за погодженням між собою, з урахуванням наявної у дитини реакції на батька, тривалого періоду відсутності спілкування із батьком, апеляційний суд погодився        з висновком суду першої інстанції про те, що наразі передчасним є вирішення питань щодо перебування дитини із батьком протягом тривалого часу за відсутності матері.
 
Також апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що порядок участі батька ОСОБА_1 у вихованні малолітньої дочки слід встановити з урахуванням бажання дитини. Апеляційний суд, враховуючи постійне проживання дитини разом з матір`ю, тісний психоемоційний зв`язок саме з нею, вказував на те, що встановлення порядку побачень батька з дочкою за згодою останньої призведе до унеможливлення реалізації батьком своїх прав на участь у вихованні та побаченні з дитиною.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх доводів
 
У липні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Шоніна О. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що саме через неправомірні дії ОСОБА_1 відносно своєї дочки позивач втратив психоемоційний зв`язок з дитиною, який він за тривалий час відновити не намагався.
Під час розгляду справи відповідачка та її представник просили заслухати думку дитини з приводу того, чи бажає дитина спілкуватися з батьком, які саме дії  ОСОБА_1 щодо неї призвели до відсутності психологічного зв`язку дитини               з батьком, у який спосіб дитина бажає спілкуватись з батьком на теперішній час,             з урахуванням усіх обставин, які мали місце та за які було засуджено позивача вироком суду. Однак у задоволенні цього клопотання відмовлено ухвалою  Орджонікідзевського районного  суду  м.  Запоріжжя від 18 квітня 2024 року
Отже, суд не заслухав думку дитини, внаслідок чого встановив графік побачень  позивача з дитиною без урахуванням бажання самої дитини. Відповідач фактично без бажання дитини не зможе виконати рішення суду, оскільки це можливо лише шляхом примушування самої дитини, здійснення на неї психологічного тиску, що          є неприпустимим. 
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 138/96/17 (провадження № 61-17718св18), від 19 листопада 2020 року у справі № 757/4643/18 (провадження № 61-22781св19), від 07 лютого 2024 року у справі № 638/4539/22 (провадження № 61-14676св23).
 
У липні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шкабуро О. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить змінити оскаржувані судові рішення, виключити вказівку суду про побачення з дочкою в присутності матері, встановивши побачення без присутності матері.
 
Касаційна скарга мотивована тим, щоприсутність матері дитини під час спілкування позивача з дитиною є недоцільним за наявності встановлених неприязних відносин між позивачем та відповідачкою. Проведення зустрічей батька з дочкою виключно у присутності матері дитини обмежує права батька та дитини на безперешкодне особисте спілкування.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 753/15487/18 (провадження № 61-18994св19), від 30 вересня 2021 року у справі № 176/1955/20 (провадження № 61-11417св21), від 07 червня 2023 року у справі № 607/2272/22 (провадження № 61-2215св23), від 12 березня 2025 року у справі № 487/2960/23 (провадження № 61-8756св24)
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзиви на касаційні скарги не надходили.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2025 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Шоніної О. В. залишено без руху.
Ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2025 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шкабуро О. В. залишено без руху.
Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шкабуро О. В., витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
У серпні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Шоніної О. В.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2025 року справу призначено до розгляду.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями                      для розгляду справи визначено такий склад колегії: суддя-доповідач -                     Коломієць Г. В. , судді, які входять до складу колегії: ОСОБА_5 , Гулейков І. Ю., Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 
 
Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2025 року у зв`язку                   з відставкою судді ОСОБА_5 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.
 
Системою автоматизованого розподілу справ (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 листопада                        2025 року) визначено такий склад колегії: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), судді, які входять до складу колегії: Гулейков І. Ю., Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.,                     Черняк Ю. В.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_3 . Батьками дитини записані           ОСОБА_1 та ОСОБА_6 
 
25 травня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2018 року у справі № 331/8774/17
 
Після розірвання шлюбу дитина проживала разом із матір`ю ОСОБА_2 . 
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2021 року                  у справі № 331/333/21 визначено місце проживання дитини з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Вказаним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 на власний розсуд, всупереч розпорядженню голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району № 25р від 26 січня 2021 року, яким місце проживання дитини визначено разом з матір`ю, з 11 серпня 2021 року змінив місце проживання дитини, без повідомлення адреси матері. 
 
Вироком Сумського районного суду Сумської області від 09 січня 2023 року у справі № 587/16/22 ОСОБА_1 на підставі угоди про визнання винуватості визнано винуватимза частиною другою статті 15, частиною першою статті 332, частиною першою статті 369 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу.
 
Вироком встановлено, що ОСОБА_1 намагався за відсутності згоди матері дитини незаконно, з наданням неправомірної вигоди службовій особі прикордонної служби, перетнути з дитиною державний кордон у напрямку російської федерації.
 
Наразі дитина проживає з матір`ю за межами території України.
 
Згідно з матеріалами, які надійшли на виконання судового доручення про надання правової допомоги до компетентного органу іноземної держави (Чехії), малолітня ОСОБА_3 проживає у м. Маріанські Лазні Чеської Республіки в готелі «Косшут», перебуває під опікою матері з 19 січня 2022 року на підставі постанови суду                   від 19 січня 2022 року. Проведено обстеження умов проживання дитини, яким встановлено, що у входу в кімнату з правої сторони є велика шафа для одягу й ліжко, стіл зі стільцями, невеликий холодильник та три односпальні ліжка. Дитина, зі слів матері, відвідує місцеву школу, а також вчиться в українській школі онлайн. На першому поверсі готелю є кухня, де можна готувати їжу. Дитина була веселою, іноді вступала в розмову, одяг на дитині був пристойний та чистий. Разом із тим докази на виконання ухвали суду не були надані, оскільки мати дитини не виходила на зв`язок. Крім того, Окружний суд у м. Хеб зробив запит до початкової школи                     м. Маріанські Лазні, на який отримано відповідь, що в цьому навчальному році ОСОБА_7 не відвідувала школу. Мати під час канікул повідомила класного керівника по телефону про те, що вони переїжджають назад в Україну.
 
Згідно з висновком органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району від 28 лютого 2024 року № 01-12/0153,  орган опіки та піклування вважає доцільним визначити такий порядок участі ОСОБА_1 у вихованні малолітньої дитини за умови згоди дитини: щовівторка з 15:00 год. до 20:00 год., два рази на місяць по суботах з 12:00 год. до 19:00 год., спільне проведення відпустки з дитиною протягом 7 днів, спільне проведення дня народження з дитиною відбувається за погодженням з матір`ю дитини, за бажанням самої дитини.
 
У вказаному висновку зазначено, що з ОСОБА_2 проведена бесіда через месенджер «Viber», вона надала свої письмові пояснення, повідомивши, що перебуває у Німеччині з дочкою з 01 жовтня 2023 року, дитина відвідує там місцеву школу, планують залишатись у Німеччині до закінчення воєнного стану в Україні. Також ОСОБА_2 заперечила проти спілкування батька з дитиною, оскільки батько, за словами матері, у серпні 2021 року взяв ОСОБА_7 на прогулянку та не повернув додому, після чого мати не бачила доньку протягом трьох місяців, не знала про її психологічний та фізичний стан. За словами матері, батько намагався незаконно вивезти дитину до російської федерації. Також проведена бесіда                      з малолітньою ОСОБА_3 через месенджер «Viber», за підсумками якої вона надала свої письмові пояснення, в яких повідомила, що категорично відмовляється від спілкування з батьком, тому що він її викрав, не дозволив спілкуватися з матір`ю, під час перебування дитини у батька він ображав її, називав матір дитини поганими словами, піднімав руку на дитину. Згідно з актом та висновком оцінки потреб ОСОБА_1 , складні життєві обставини в його родині відсутні, стан задоволення потреб дитини невідомий, оскільки протягом двох років батько не міг з нею побачитись, спілкуватись. Зі слів батька, мати перешкоджає спілкуванню та зустрічам з дочкою. Відповідно до акта обстеження умов проживання                 ОСОБА_1 від 13 лютого 2024 року за місцем проживання ОСОБА_1                 ( АДРЕСА_2 ) створені належні умови для дочки. 
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                       є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скаргипредставника ОСОБА_2 - адвоката Шоніної О. В. та представника ОСОБА_1 - адвоката Шкабуро О. В. не підлягають задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені                 з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.
 
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
 
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
 
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
 
У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
 
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
 
Відповідно до статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини                          і основоположних свобод кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та               у випадку його розірвання.
 
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого              з батьків пріоритетним правом на виховання дитини. Навпаки, міжнародні договори та національне законодавство гарантують батькам реалізацію принципу рівності щодо виховання дитини.
 
У Резолюції «Рівність і спільна батьківська відповідальність: роль батька»                      від 02 жовтня 2015 року № 2079 Парламентська Асамблея Ради Європи підкреслила необхідність поваги органів влади держав-членів до права батьків нести спільну відповідальність, забезпечивши, щоб сімейне право передбачало у разі роздільного проживання батьків або розірвання шлюбу можливість спільної опіки над дітьми          в їх найкращих інтересах на основі взаємної згоди між батьками (пункт 2).
 
Крім того, Парламентська Асамблея Ради Європи звернула увагу, що розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи щодо ролей, які нібито призначаються жінкам і чоловікам у сім`ї, і є очевидним відображенням соціологічних змін, які відбулися за останні п`ятдесят років в організації приватної та сімейної сфер (пункт 4).
 
Статтею 7 Конвенції про контакт з дітьми передбачено, що під час вирішення спорів стосовно контакту судові органи вживають усіх належних заходів для: забезпечення поінформованості кожного з батьків про важливість для їхньої дитини та їх обох установлення та підтримання регулярного контакту з їхньою дитиною; заохочення батьків та інших осіб, які мають сімейні зв`язки з дитиною, до досягнення мирових угод стосовно контакту, зокрема шляхом використання сімейного посередництва та інших процедур для вирішення спорів; забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб.
 
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
 
За змістом статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
 
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
 
Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (стаття 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
 
Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
 
Згідно з положеннями частин першої та другої статті 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.
 
Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
 
Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
 
Приймаючи рішення в інтересах дитини, суд має враховувати право дитини мати             і зберігати стосунки з обома батьками, інтереси кожного з батьків, а також інтереси суспільства, враховуючи, зокрема, те, що відбудова та розвиток держави значною мірою залежать від тих громадян, хто у майбутньому відіграватиме провідну роль       у суспільних процесах.
 
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя            у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства.
 
Відповідно до частини четвертої і п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні,      а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
 
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він                           є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
 
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду                від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та ін.).
 
У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною;      по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
 
У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
 
Отже, визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини.
 
Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.
 
У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
 
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі                           № 196/1202/19 (провадження № 61-5501св22), від 26 червня 2023 року у справі            № 753/5374/22 (провадження № 61-2097св23), від 31 січня 2024 року у справі                 № 276/1741/22 (провадження № 61-14795св23), від 27 лютого 2024 року у справі           № 295/12894/20 (провадження № 61-1143св24), від 14 травня 2024 року у справі                  № 756/3852/22 (провадження № 61-3152св24).
 
Визначаючи спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з дочкою, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із принципу рівності прав батьків на виховання дитини та особисте спілкування з нею та врахував найважливіші інтереси дитини.
 
Ураховуючи права батька на спілкування з дитиною, вік дитини та діючи в інтересах останньої, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог та визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дочкою шляхом зустрічей з дочкою щовівторка з 15:00 год. до 20:00 год., кожну першу та третю суботи місяця з 12:00 год. до 19:00 год. з можливістю відвідування місць дозвілля та відпочинку в присутності матері дитини; спільне проведення відпустки з дитиною протягом 7 днів один раз на рік в присутності матері дитини; спільне проведення дня народження з дитиною за погодженням та за участі матері дитини; безперешкодного спілкування телефоном та засобами відеозв`язку у разі неможливості особистої зустрічі ОСОБА_1 з дитиною у вищезазначені дні                 у присутності матері дитини.
 
Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що встановлення саме такого способу участі батька у вихованні дитини забезпечить справедливу рівновагу між інтересами дитини та батьків, а також рівність прав батьків щодо дитини, не будуть мати нав`язливого та обтяжливого характеру для дитини та сприятимуть налагодженню довірливих відносин батька із дочкою.
 
Висновок судів першої інстанції про необхідність побачень батька з дитиною                    у присутності матері обумовлена фактичними обставинами, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та не спростована позивачем.
 
Верховний Суд звертає увагу, що розвиток сімейної ситуації може бути динамічним, а отже і визначені у розглядуваній справі способи участі батька у вихованні дитини можуть бути змінені надалі, як за домовленістю батьків, з урахуванням інтересів дитини, так і у разі зміни істотних обставин, за рішенням суду за позовом одного із батьків.
 
Надаючи оцінку судовим рішенням на предмет їх законності у межах доводів касаційних скарг,колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій. За встановлених у цій справі обставин суди правильно застосували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли цілком обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення               в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так                    і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційних скаргах, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами     статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Посилання у касаційних скаргах на неврахування судами висновків, викладених                     у постановах Верховного Суду, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається в касаційному порядку.
 
Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах,           з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, Верховний Суд не встановив.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Оскільки касаційні скарги залишаються без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат                               не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Шоніної Олени Валеріївни та представника ОСОБА_1 - адвоката Шкабуро Олександра Віталійовича залишити без задоволення.
 
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня                2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2025 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,    є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник 

 
Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков

 
Г. В. Коломієць

 
Р. А. Лідовець

 
Ю. В. Черняк