ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 січня 2026 року 
м. Київ 

справа № 520/1374/17 
провадження № 61-15673св24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гупало Петро Михайлович, на рішення Київського районного суду міста Одеси від 17 листопада 2020 року у складі судді Луняченка В. О. та постанову Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року у складі колегії суддів Дришлюка А. І., Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У лютому 2017 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 18 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), яке змінило найменування на ПАТ «УкрСиббанк», та  ОСОБА_1 укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту № 11327222000 (далі - Кредитний договір), за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 73 000,00 дол. США під 13,5 % річних із кінцевим терміном повернення до 18 серпня 2018 року. 

Цього ж дня, 18 квітня 2008 року, з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та  ОСОБА_2 укладено договір поруки № 194363, за яким поручитель зобов`язався перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за основним договором. 

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за Кредитним договором станом на 25 січня 2017 року у неї утворилася заборгованість у розмірі 22 322,49 дол. США та 22 485,13 грн, з яких: 19 939,49 дол. США - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі прострочена заборгованість у розмірі 8 386,47 дол. США за період з 21 липня 2016 року до 25 січня 2017 року; 2 383,00 дол. США - заборгованість за процентами, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 2 076,38 дол. США за період з 01 травня 2016 року до 17 січня 2017 року; 17 730,69 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за тілом кредиту за період з 19 червня 2016 року до 25 січня 2017 року; 4 754,44 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за період з 19 червня 2016 року до 25 січня 2017 року. 

Враховуючи викладене, ПАТ «УкрСиббанк» просило суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь зазначену заборгованість, а також вирішити питання про розподіл судових витрат. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Київський районний суд міста Одеси заочним рішенням від 21 серпня 2017 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задовольнив. Стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 22 322,49 дол. США та 22 485,13 грн. Вирішив питання про розподіл судових витрат. 

Київський районний суд міста Одеси ухвалою від 09 червня 2020 року заяву  ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задовольнив. Скасував заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 21 серпня 2017 року та призначив розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 

Київський районний суд міста Одеси рішенням від 17 листопада 2020 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задовольнив. 

Стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за Кредитним договором станом на 25 січня 2017 року, а саме заборгованість за тілом кредиту та процентами в сумі 22 322,49 дол. США та заборгованість за пенею у розмірі 22 485,13 грн, яка складається з: 19 939,49 дол. США - заборгованість за тілом кредиту, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 8 386,47 дол. США за період з 21 червня 2016 року до 25 січня 2017 року; 2 383,00 дол. США - заборгованість за процентами, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 2 076,38 дол. США за період з 01 травня 2016 року до 17 січня 2017 року; 17 730,69 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за тілом кредиту за період з 19 червня 2016 року до 25 січня 2017 року; 4 754,44 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за період з 19 червня 2016 року до 25 січня 2017 року. Вирішив питання про розподіл судових витрат. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що банк довів й обґрунтував свій позов належним чином, тому наявні правові підстави для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за Кредитним договором, яка утворилася внаслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань. 

Суд також зазначив, що відповідачам протягом тривалого часу було відомо про розгляд цієї справи, однак вони не зверталися із зустрічним позовом про визнання Кредитного договору недійсним у цілому або в окремій його частині. 

Крім того, дії позичальника ОСОБА_1 , яка після укладення Кредитного договору виконувала зобов`язання щодо сплати кредитної заборгованості, свідчать про належне виконання банком своїх обов`язків щодо надання кредиту в повному обсязі та про погодження позичальником умов договору. 

Посилання ОСОБА_1 на недійсність окремих умов Кредитного договору, за якими не було заявлено зустрічного позову, не підтверджують нікчемність договору, оскільки згідно з вимогами частини першої статті 204, частини першої статті 217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Водночас недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. 

Одеський апеляційний суд постановою від 07 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Київського районного суду міста Одеси від 17 листопада 2020 року - без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. 

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність у матеріалах справи доказів отримання відповідачами направлених банком досудових вимог, колегія суддів зазначила, що у Кредитному договорі сторони погодили порядок листування шляхом направлення або надання однією стороною відповідних повідомлень (рекомендованих листів) іншій стороні за адресою, визначеною як адреса для листування, або за іншою адресою, про яку сторона письмово повідомила при її зміні. 

З матеріалів справи вбачається, що 06 грудня 2016 року банк направив позичальнику ОСОБА_1 та поручителю ОСОБА_2 за адресою, зазначеною у договорі як адреса для листування, досудові вимоги про повернення кредитних коштів та сплату процентів за користування кредитом. Конверти з відповідними відомостями про отримувача, відбитком печатки департаменту зі стягнення боргів ПАТ «УкрСиббанк», були повернуті до банку з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання». 

Водночас, відповідно до пункту 10.15 Кредитного договору належним підтвердженням факту направлення повідомлення (рекомендованого листа) є поштова квитанція або інший поштовий документ, що підтверджує факт відправлення. За таких обставин посилання заявника в цій частині є необґрунтованими. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 через представника Гупало П. М. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду міста Одеси від 17 листопада 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» відмовити у повному обсязі. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначила, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15 та у постанові Верховного Суду від 23 березня 2023 року у справі № 910/3105/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивувала тим, що суди попередніх інстанцій визначили розмір кредитної заборгованості, поклавшись виключно на наданий банком розрахунок заборгованості, без дослідження первинних бухгалтерських документів, якими мала б підтверджуватися правильність такого розрахунку, зокрема виписок з особового рахунку. 

Умови договорів приєднання розробляються банком, а тому мають бути зрозумілими для споживача та доведеними до його відома. У зв`язку з цим саме банк повинен довести, що на момент укладення відповідного договору діяли саме ті умови, на які він посилається, а не інші. 

Водночас із наданих позивачем доказів підтверджується лише факт підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, у якій не зазначено ані про видачу будь-яких платіжних чи кредитних коштів, ані про строк дії договору, розмір кредитного ліміту, розмір, порядок та підстави нарахування процентів, пені чи штрафу. 

За відсутності доказів доведення до відома відповідача конкретних Умов та Правил надання банківських послуг, а також відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяги з Тарифів і витяги з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що була встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують зазначених обставин. 

Таким чином, відсутні підстави вважати, що під час укладення Кредитного договору банк дотримався вимог частини другої статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII) щодо належного повідомлення споживача про умови кредитування та погодження зі споживачем саме тих умов, які банк вважає узгодженими. 

Крім того, у разі звернення кредитодавця до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором споживчого кредиту без дотримання вимог частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року) та без дотримання передбаченого договором порядку, у позичальника не виникає обов`язку достроково повертати кошти, а у суду відсутні підстави для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. 

Матеріалами справи підтверджується наявність вимоги на ім`я ОСОБА_1 від 06 грудня 2016 року № 30-12/36576 та на ім`я ОСОБА_2 від 06 грудня 2016 року № 30-12/36577 про дострокове повернення кредиту. Водночас відсутні відомості про те, що саме ці вимоги, а не інші документи, були направлені за адресами відповідачів, оскільки позивач не надав описів вкладення до поштових відправлень. 

Крім того, згідно з відмітками пошти, зазначені листи були повернуті відправникові «за закінченням терміну зберігання»,однак матеріали справи не містять доказів того, що відповідачів було повідомлено про надходження таких рекомендованих листів та що вони відмовилися від їх отримання або умисно не отримали такі поштові відправлення. 

За загальними правилами саме відмітка про отримання поштового відправлення або відмова адресата від його отримання могла б свідчити про належне повідомлення відповідачів. За відсутності таких доказів є підстави вважати, що відповідачам не було відомо про надходження на їхню адресу зазначених вимог, у зв`язку з чим вони не з`явилися до відділення поштового зв`язку для їх отримання. 

З огляду на викладене у позивача не виникло права на дострокове стягнення всієї суми кредитної заборгованості, оскільки банк не змінив строк виконання основного зобов`язання з дотриманням вимог Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року) та умов Кредитного договору. 

Крім того, у випадку надання позики в іноземній валюті за відсутності погоджених сторонами у договорі умов щодо розміру та порядку сплати процентів положення частини першої статті 1048 ЦК України не підлягають застосуванню, з огляду на відсутність передбаченого цим Кодексом, іншими законодавчими актами або договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. 

Конвертація суми позики, наданої в іноземній валюті, у гривню із застосуванням облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ) для визначення розміру процентів суперечить частинам першій та третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. 

Відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходили. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 04 грудня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Київського районного суду міста Одеси. 

07 лютого 2025 року матеріали справи № 520/1374/17 надійшли до Верховного Суду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

18 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», яке змінило найменування на ПАТ «УкрСиббанк», та  ОСОБА_1 укладено Кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 73 000,00 дол. США шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника для подальшого використання за цільовим призначенням, під 13,5 % річних із кінцевим терміном повернення до 18 серпня 2018 року (том 1, а. с. 16-19). 

Згідно з пунктом 2.3 Кредитного договору у випадку невиконання позичальником умов цього договору, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язань за цим договором або погіршення його умов, банк набуває право на дострокове повернення кредиту та нарахованих процентів, у порядку встановленому розділом 12 цього договору. 

У пункті 8.1 Кредитного договору передбачено, що за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, передбачених договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума заборгованості виражена в іноземній валюті. 

Згідно з пунктом 10.15 Кредитного договору листування між сторонами за цим договором здійснюється шляхом направлення або надання однією стороною відповідних повідомлень (рекомендованих листів) іншій стороні на її адресу, що визначена як адреса для листування у розділі «адреси, банківські реквізити та підписи сторін» цього договору або з іншою адресою, про яку сторона письмово повідомила іншій стороні при зміні адреси. Підтвердженням факту відправлення повідомлення (рекомендованого листа) є поштова квитанція або інший поштовий документ, що підтверджує факт відправлення або вручення або отримання повідомлення. Сторони погодили, що адреса банку для листування, зазначена в цьому договорі, вважається місцем виконання сторонами своїх зобов`язань за договором. 

У пункті 12.1 Кредитного договору сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених у пунктах 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 цього договору, та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання вказаного повідомлення (вимоги), вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 (тридцять другий) календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту. При цьому у випадку неотримання позичальником вказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси (без попереднього про це письмового повідомлення банку) або з інших підстав протягом 40 (сорока) календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 (сорок перший) календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту. 

Згідно з пунктом 12.2 Кредитного договору зазначене у пункті 12.1 цього договору повідомлення (вимога) банку про дострокове повернення кредиту направляється листом (цінний з описом та повідомленням про вручення) або доставляється кур`єром на адресу позичальника, що вказана у розділі 13 цього договору. 

18 квітня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та  ОСОБА_2 укладено договір поруки № 194363, за яким поручитель зобов`язався перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за основним договором (том 1, а. с. 20). 

У зв`язку з неналежним виконанням договірних зобов`язань 06 грудня 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» направило рекомендованими поштовими відправленнями позичальнику ОСОБА_1 та поручителю  ОСОБА_2 вимоги від 02 грудня 2016 року № 30-12/36576 та № 30-12/36577 про необхідність погашення простроченої заборгованості за Кредитним договором протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання цього повідомлення, а у разі непогашення простроченої заборгованості банк вимагав повернути суму кредиту в повному обсязі, а також нараховані проценти та штрафні санкції (том 1, а. с. 21-24). 

Відповідачі не отримали зазначені вимоги, оскільки рекомендовані поштові відправлення були повернуті до банку з відміткою відділу поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання» (том 1, а. с. 25). 

За наданим ПАТ «УкрСиббанк» розрахунком станом на 25 січня 2017 року в позичальника  ОСОБА_1 утворилася заборгованість за Кредитним договором у розмірі у розмірі 22 322,49 дол. США та 22 485,13 грн, з яких: 19 939,49 дол. США - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі прострочена заборгованість у розмірі 8 386,47 дол. США за період з 21 липня 2016 року до 25 січня 2017 року; 2 383,00 дол. США - заборгованість за процентами, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 2 076,38 дол. США за період з 01 травня 2016 року до 17 січня 2017 року; 17 730,69 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за тілом кредиту за період з 19 червня 2016 року до 25 січня 2017 року; 4 754,44 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за період з 19 червня 2016 року до 25 січня 2017 року (том 1, а. с. 26-36).

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). 

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. 

У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 

Згідно зістаттею 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. 

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України). 

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. 

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). 

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). 

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). 

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. 

За змістом частини першої статті 546 ЦК України пеня є видом забезпечення виконання зобов`язання. 

Відповідно до частини третьої статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 

За змістом частини першої статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. 

Отже враховуючи те, що порушення боржником зобов`язання є умовою нарахування неустойки, яка є заходом відповідальності за порушення зобов`язання, порушення позичальником умов кредитного договору щодо своєчасної сплати суми кредиту та процентів за користування кредитними коштами тягне за собою обов`язок позичальника сплатити кредитору пеню. 

Згідно з частиною другою статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. 

У частині першій статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 

Відповідно до частини першої, пункту 8 та абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. 

За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. 

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. 

З урахуванням викладеного для вирішення спору, який виник на підставі звернення до суду позивача, який вважає порушеними, невизнаними або оспореними свої, зокрема майнові права, суду необхідно встановити наявність у позивача такого права, факт його порушення і у зв`язку із зазначеним з`ясувати, чи правильний спосіб захисту свого права обрано позивачем при зверненні до суду. 

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України). 

У частині другій статті 627 ЦК України закріплено, що у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. 

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16). 

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулює Закон № 1023-XII, який також встановлює права споживачів, визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. 

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII). 

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті, який був чинний до 10 червня 2017 року). 

У чинній до 10 червня 2017 року редакції частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII було закріплено, якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. 

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування» (далі - Закон № 1734-VIII), який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон № 1023-XII застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону № 1734-VIII (стаття 11 Закону № 1023-XII у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). 

Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону № 1023-XII. З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон № 1734-VIII, а у частині, що йому не суперечить, - також Закон № 1023-XII. 

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону № 1023-XII зі змінами, передбаченими Законом Українивід 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19), на яку посилалася заявник у касаційній скарзі, виснувала, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений указаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а в суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. 

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свій правовий висновок, висловлений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13 (провадження № 14-600цс18), вказавши, що суд, установивши, що кредитування відбулося з метою задоволення споживчих потреб позичальника, зобов`язаний застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема, частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), в якій був установлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. 

У справі № 638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами. 

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про те, що вимоги ПАТ «УкрСиббанк» доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за Кредитним договором, яка утворилася внаслідок неналежного невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань. 

Доводи касаційної скарги щодо недотримання банком порядку надсилання вимоги про дострокове повернення кредиту не заслуговують на увагу з огляду на таке. 

У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що 06 грудня 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» направило рекомендованими поштовими відправленнями позичальнику  ОСОБА_1  та поручителю  ОСОБА_2 вимоги від 02 грудня 2016 року № 30-12/36576 та № 30-12/36577 про необхідність погашення простроченої заборгованості за Кредитним договором протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з моменту отримання відповідного повідомлення, а у разі неусунення порушення на 32 (тридцять другий) календарний день з дати одержання повідомлення або за відсутності підтвердження отримання вимоги - на 41 (сорок перший) календарний день з дати її відправлення, банк вимагав дострокового повернення всієї суми кредиту, а також нарахованих процентів та штрафних санкцій.

Зазначені рекомендовані поштові відправлення були повернуті банку з відміткою відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання». Отже, за відсутності доказів отримання позичальником та поручителем вимоги, строк дострокового повернення кредиту слід вважати таким, що настав на 41 (сорок перший) календарний день з дати направлення відповідачам відповідного повідомлення (вимоги) банку. 

Посилання заявника на те, що Кредитним договором передбачено направлення вимоги цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення, тоді як банк надіслав вимогу рекомендованим листом, не спростовує висновків судів попередніх інстанцій. Сам собою спосіб поштового відправлення, за відсутності доказів порушення прав позичальника чи неможливості отримання вимоги, не свідчить про недотримання банком істотних умов договору на не має вирішального значення для правильного вирішення спору. 

Крім того, доводи касаційної скарги про недотримання банком порядку надсилання вимоги про дострокове повернення кредиту не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки з моменту звернення    ОСОБА_1 у жовтні 2019 року до суду із заявою про перегляд заочного рішення Київського районного суду міста Одеси від 21 серпня 2017 року і до часу його скасування ухвалою від 09 червня 2020 року позичальник не погасила прострочену кредитну заборгованість. 

Водночас на момент скасування заочного рішення суду першої інстанції (09 червня 2020 року) та ухвалення цим судом повторного рішення (17 листопада 2020 року)вже настав визначений Кредитним договором строк остаточного виконання зобов`язань - 18 серпня 2018 року. Отже, заборгованість була стягнута судом не в порядку дострокового виконання, а у зв`язку зі спливом встановленого сторонами строку кредитування. 

Аргументи касаційної скарги про те, що з наданих позивачем доказів підтверджується лише факт підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, у якій не зазначено ані про видачу будь-яких платіжних чи кредитних коштів, ані про строк дії договору, розмір кредитного ліміту, розмір, порядок та підстави нарахування процентів, пені чи штраф, а тому відсутні підстави вважати, що під час укладення Кредитного договору банк дотримався вимог частини другої статті 11 Закону № 1023-XII щодо належного повідомлення споживача про умови кредитування та погодження зі споживачем саме тих умов, які банк вважає узгодженими, є необґрунтованими та не відповідають встановленим судами попередніх інстанцій фактичним обставинам справи. 

Судами встановлено, що між сторонами було укладено звичайний письмовий кредитний договір, який містить усі істотні умови кредитування, зокрема: предмет договору, суму та валюту кредиту, строк його повернення, розмір і порядок нарахування процентів, відповідальність сторін за невиконання зобов`язань. При цьому матеріали справи не містять будь-яких анкет-заяв про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг. 

За таких обставин посилання заявника на нібито укладення договору шляхом приєднання не ґрунтується на доказах та є помилковим. Водночас укладення сторонами письмового Кредитного договору спростовує твердження касаційної скарги про недотримання банком вимог частини другої статті 11 Закону № 1023-XII, оскільки саме текст кредитного договору підтверджує доведення до відома відповідача умов кредитування та погодження їх сторонами. 

Доводи касаційної скарги про те, що у разі надання позики в іноземній валюті за відсутності погоджених сторонами у договорі умов щодо розміру та порядку сплати процентів положення частини першої статті 1048 ЦК України не підлягають застосуванню, а визначення розміру процентів шляхом конвертації суми позики, наданої в іноземній валюті, у гривню із застосуванням облікової ставки НБУ для визначення розміру процентів суперечить частинам першій та третій статті 1049 ЦК України, не заслуговують на увагу, оскільки у пункті 1.3 Кредитного договору сторони прямо погодили розмір процентів та порядок їх нарахування і сплати, при цьому без будь-якої прив`язки до облікової ставки НБУ. 

Аргументи касаційної скарги про застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 23 березня 2023 року у справі № 910/3105/21, згідно з якими виписки з рахунків або касовий документ - заява про видачу готівки можуть бути належними доказами щодо заборгованості за тілом кредиту, в разі якщо вони відповідають вимогам первинних документів, не заслуговують на увагу з огляду на таке. 

Згідно з правовими позиціями, на які посилається заявник у касаційній скарзі, виписки з особового рахунку (карткового рахунку) можуть бути належним доказом заборгованості щодо тіла кредиту за кредитним договором, який суду необхідно оцінити відповідно до вимог процесуального закону під час перевірки доводів про реальне виконання кредитного договору. 

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). 

У спорах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором (постанови Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 415/160/17, від 20 листопада 2024 року у справі № 243/7840/15). 

ПАТ «УкрСиббанк» надало до суду докази надання кредитних коштів      ОСОБА_1 , а саме Кредитний договір, виписку з поточного рахунку позичальника, на який на виконання умов пункту 1.5 договору банк зарахував кредитні кошти у розмірі 73 000,00 дол. США для подальшого їх використання позичальником за цільовим призначенням, а також розрахунки заборгованості. 

Надані банком розрахунки заборгованості містять відомості, що відображають дату отримання кредитних коштів, розмір отриманого кредиту, суму погашеного кредиту, залишок заборгованості, валюту зобов`язання, період нарахування заборгованості за процентами, встановлену процентну ставку, кількість днів прострочення та дати погашення заборгованості за процентами та пенею. 

Відповідач, будучи незгодною із указаними розрахунками заборгованості, не була позбавлена можливості спростовувати їх іншими доказами, зокрема шляхом надання власного обґрунтованого розрахунку, який би спростував наявність боргу. 

Отже, надані позивачем докази у їх сукупності підтверджують факт виникнення кредитних зобов`язань у    ОСОБА_1 за Кредитними договорами та наявність у неї заборгованості, а тому доводи касаційної скарги про те, що банк не надав на підтвердження заборгованості належних доказів (первинних документів), які можуть підтверджувати факт її існування, а наданий позивачем самостійно складений розрахунок заборгованості не може бути належним доказом існування заборгованості, оскільки такий розрахунок не підтверджується іншими доказами, є безпідставними. 

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили судове рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послалася заявник у касаційній скарзі. 

Інші наведені у касаційній скарзі доводи є ідентичними доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, а тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99). 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гупало Петро Михайлович, залишити без задоволення. 

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 17 листопада 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	Є. В. Петров	
		
	А. І. Грушицький	
		
	І. В. Литвиненко