19.01.26
22-ц/812/24/26
Єдиний унікальний номер судової справи 489/4055/25
Номер провадження 22-ц/812/24/26
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

19 січня 2026 року      місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , ОСОБА_2  рішення, яке ухвалене Інгульським районним судом міста Миколаєва 04 серпня 2025 року, під головуванням судді Костюченка Г.С., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, 

УСТАНОВИЛА:

У травні 2025 року Приватне акціонерне товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» (далі – ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» відповідно до мети та предмету діяльності є суб`єктом господарської діяльності з постачання теплової енергії споживачам міста Миколаєва.
В опалювальних сезонах 2022-2025 років позивач здійснював постачання теплової енергії до житлового будинку АДРЕСА_1 .
У зв`язку із цим, ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» нараховувало своїм споживачам витрати за опалення місць загального користування та допоміжних приміщень з початку сезону 2022-2023, 2023-2024, 2024-2025 років.
Власниками квартири АДРЕСА_2 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
На підставі п.5 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» між позивачем та відповідачами укладено індивідуальний договір про надання послуги з теплової енергії, який є публічним договором приєднання, та відкрито особовий рахунок за № НОМЕР_1 .
За період з 01 листопада 2022 року по 01 лютого 2025 року ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» надало відповідачем теплову енергію на суму, яка з урахуванням абонплати складає 4 946 грн. 31 коп., та за яку відповідачі не сплатили, чим завдано позивачу матеріальної шкоди. 
Посилаючись на викладені обставини, ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» просило стягнути на його користь з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 4 946 грн. 31 коп. заборгованості за спожиту теплову енергію, та 3 028 грн. сплаченого судового збору.
01 липня 2025 року від відповідачів надійшов до районного суду відзив на позовну заяву, в якому вони заперечували щодо задоволення позовних вимог та посилались на те, що вони не являються індивідуальними споживачами, не отримують житлово-комунальні послуги з ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ», оферти не приймали. До того ж, їх квартиру було відключено від централізованої системи опалення в липні 2005 року. На момент відключення квартири від системи опалення боргів за квартирою не рахувалось, було отримано всі необхідні дозвільні документи та виконані роботи. З 2005 року жодних рахунків не надходило та договорів з ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» відповідачі не укладали.
Рішенням Інгульського районного суду міста Миколаєва від 04 серпня 2025 року позов ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» борг за спожиту теплову енергію у розмірі 4 946 грн. 31 коп. 
Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» 3 028 грн. судового збору, тобто по 1 514 грн. з кожного.
Рішення суду мотивовано тим, що позивач у період 2022-2025 років надавав відповідачам послугу опалення місць загального користування, допоміжних приміщень та забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем будинку, а відповідачі цю послугу не оплатили, а тому наявні підстави для стягнення з них боргу за спожиту теплову енергію у вказаній позивачем сумі, яка підтверджена дослідженими доказами.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просили рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачі є власниками квартири  АДРЕСА_2 , яка обладнана індивідуальною системою опалення. Вони не є споживачами послуг позивача, оскільки в місцях загального користування та допоміжних приміщеннях вищевказаного будинку відсутня будь-яка система опалення, що підтверджується довідкою ОСББ «Центральний 263» від 30 вересня 2025 року, яку просили долучити до матеріалів справи.
В судове засідання до суду апеляційної інстанції представник позивача та відповідачі не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені.
08 грудня 2025 року відповідачі надіслали до апеляційного суду свої письмові пояснення та просили розглянути справу без їх присутності.
19 січня 2026 року представник позивача надав до апеляційної інстанції заяву про розгляд справи без участі представника.
Згідно з ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ч.ч.1,2,3,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Судове рішення таким вимогам відповідає не в повному обсязі.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 статі 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до відомостей з Державного реєстру речових на нерухоме майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками квартири АДРЕСА_2 (а.с.6).
На підтвердження здійснення постачання теплової енергії до вказаного будинку в опалювальних сезонах 2022-2024 років позивачем були надані відповідні наряди на підключення будинку до теплових мереж на початку опалювального сезону (а.с.7,8).
За адресою квартира АДРЕСА_2 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .
Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19 листопада 2024 року у справі №489/8357/24 задоволено заяву ОСОБА_2 про скасування судового наказу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28 жовтня 2024 року, яким було стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» заборгованості за спожиту теплову енергію за період з 01 листопада 2022 року до 01 вересня 2024 року в сумі 3 626 грн. 39 коп. (а.с.11).
Станом на 06 лютого 2025 року за особовим рахунком № НОМЕР_1 наявна заборгованість в розмірі 4 946 грн. 31 коп. (а.с.4).
Відповідно до положень ст.ст.319,322 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч.2 ст.382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються теж Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
У відповідності до положень вищевказаного Закону України до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги з постачання теплової енергії та гарячої води.
У відповідності до п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до ч.3 ст.14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII плата виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії) за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем складається з: плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України; плати за технічне обслуговування та поточний ремонт внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, що забезпечують надання відповідної послуги, що визначається договором між виконавцем та співвласниками багатоквартирного будинку.
Відповідно до ч.6 ст.19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а відповідно до статті 25 вищезазначеного Закону, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку.
За змістом норми закріплено у п.1 ч.1, п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до положень ст.ст.379, 382 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок або квартира, яка є ізольованим помешканням в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Згідно з положеннями ч.ч.4,6 ст.10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» визначається, що розподіл між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг здійснюється відповідно до методики, затвердженої центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. А обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється відповідно до правил, встановлених цією статтею, також на власників (співвласників) приміщень, обладнаних індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання.
У відповідності до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №315 від 22 листопада 2018 року «Про затвердження Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг» місцями загального користування є загальнодоступні місця у будівлі/будинку (вестибюль, загальний коридор, сходова клітка, загальні кухні, спільні душові та санвузли, загальні пральні, передпокій квартири тощо), окрім допоміжних приміщень.
Підпунктом 12 пункту 42 Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії №830 від 21 серпня 2019 року (далі – Правила №830) одним із обов`язків споживача, який відключився від систем (мереж) централізованого опалення (теплопостачання) відповідно до Порядку відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води, затвердженого наказом Мінрегіону від 26 липня 2019 року за №169, визначено зобов`язання відшкодовувати частину обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції).
Отже, за аналізом наведених норм права слід дійти висновку, що обов`язком будь-якого споживача, який відключився від мережі централізованого опалення у встановленому порядку, є зобов`язання відшкодувати витрати з частини обсягу теплової енергії, наданої для опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будинку, а також для забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення.
Тобто під час розгляду справи суду слід встановити чи правомірно від`єднався споживач від мережі централізованого опалення у встановленому порядку; чи є місця загального користування та допоміжні приміщення будинку, а також внутрішньобудинкові системи опалення, на які витрачаються обсяги теплової енергії.
Згідно з п.6 ч.2 ст.10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» від 22 червня 2017 року № 2119-VIII обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється відповідно до правил, встановлених цією статтею, також на власників (співвласників) приміщень, обладнаних індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання.
Відповідно до пункту Правил №830 відокремлення (відключення) від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) не звільняє власників квартир та нежитлових приміщень від обов`язку відшкодування витрат за обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень та на функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку. Внутрішньобудинкові мережі центрального опалення якраз і належать до інженерного (технічного обладнання) житлового будинку і є його невід`ємною частиною. І за рахунок тепловиділень від розподільчих трубопроводів, які розташовані в місцях загального користування будинку, створюються сприятливі умови для нормальної роботи мереж водопостачання, водовідведення, інших комунікацій для всіх мешканців будинку, незалежно від того. Приєднані їх помешкання до центрального опалення чи від`єднанні.
На підставі п.38 Правил №830 споживач не звільняється від оплати послуг у частині відшкодування витрат за частину обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції), у разі відключення (відокремлення) його квартири або нежитлового приміщення від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання).
Згідно з пунктом 24 Правил №830, обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється також на споживачів, приміщення яких обладнанні індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання або відокремлені (відключені) від системи (мережі) централізованого опалення (теплопостачання) гарячої води.
Такий обсяг теплової енергії розраховується та розподіляється між всіма споживачами відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг №315.
Згідно з абзацом 2 пункту 3 розділу І Методики №315, розподіл обсягів спожитих у будівлі/будинку комунальних послуг здійснюється між споживачами для житлових та нежитлових приміщень (в тому числі приміщень з індивідуальним опаленням, вбудованих, вбудовано-прибудованих або прибудованих приміщень, а також приміщень, які обладнані окремим входом), які є самостійними об`єктами нерухомого майна, не є самостійними об`єктами нерухомого майна, але перебувають у користуванні різних споживачів відповідних комунальних послуг, та власниками майнових прав на об`єкти нерухомого майна у завершеній будівництвом будівлі, право власності на які не зареєстровано.
У пункті 2 розділу І Методики визначено, що: допоміжні приміщення це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будівлі/будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); загальнобудинкові потреби на опалення це витрати на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень, функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку, без врахування обсягу теплової енергії, витраченої на функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання, та обсягу теплової енергії, який надходить від ділянок транзитних трубопроводів до приміщень з індивідуальним опаленням та/або окремих приміщень з транзитними мережами опалення; місця загального користування (далі МЗК) це загальнодоступні місця у будівлі/будинку (вестибюль, загальний коридор, сходова клітка, загальні кухні, спільні душові та санвузли, загальні пральні, передпокій квартири тощо), окрім допоміжних приміщень; опалюване приміщення це приміщення у будівлі/будинку, яке забезпечується тепловою енергією за допомогою внутрішньобудинкової системи теплопостачання, та у якому забезпечується нормативна температура повітря; приміщення з індивідуальним опаленням це приміщення, що забезпечується тепловою енергією від індивідуального джерела, встановленого у ньому, та що на законних підставах від`єднано від внутрішньобудинкової системи опалення, у якому забезпечується нормативна температура повітря. 
Для приміщень з індивідуальним опаленням та окремих приміщень з транзитними мережами опалення, окрім визначеної частки спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення, здійснюється розподіл теплової енергії, що надходить у ці приміщення від транзитних ділянок трубопроводів внутрішньобудинкових систем опалення та ГВП, що прокладені у цих приміщеннях (Qвідкл.пр). 
Визначення та розподіл обсягу спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення передбачено розділом ІV Методики, відповідно до п.2 якого, обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку, визначається як сума показань вузлів розподільного обліку/приладів-розподілювачів теплової енергії, у разі оснащення ними 100% МЗК та допоміжних приміщень, та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи опалення.
Пунктом 8 Розділу IV Методики №315 передбачено, що у разі відсутності у виконавця розподілу комунальних послуг даних щодо площ МЗК та допоміжних приміщень та/або даних щодо трубопроводів внутрішньобудинкової системи опалення у підвалах, техпідпіллях та на горищах, то обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення, може бути визначений спрощено: як частка від загального обсягу споживання теплової енергії на опалення будівлі/будинку:
- для 1-5 поверхової будівлі/будинку – 25 %;
- для 6-10 поверхової будівлі-будинку – 20%;
- для будівлі/будинку вище 10 поверхів – 15%;
- для будівель/будинків комбінованої поверховості-відсоток, визначений як середнє арифметичне значення вищевказаних відсотків в залежності від поверховості частин будівлі/будинку.
Відповідно до пункту 9 Розділу IV Методики №315, крім зазначених відсотків, ще застосовується коефіцієнт, що враховує відношення опалювальної площі квартир з автономним опаленням до опалювальної площі всіх приміщень будинку, який змінює вказаний відсоток.
Отже, співвласники квартир повинні брати участь у витратах на утримання будинку, пропорційно займаній площі житла, а відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання не є підставою для звільнення мешканців від такої участі.
За такого, доводи відповідачів про відсутність обов`язку зі сплати за послуги теплопостачання до місць загального користування та допоміжних приміщень у зв`язку із відключенням належної їм квартири від централізованого опалення є безпідставними, оскільки вказана квартира розташована в багатоквартирному будинку, об`єднує квартири під одним дахом та загальними стінами одного багатоквартирного будинку. 
Посилання відповідачів на те, що у допоміжних приміщеннях та місцях загального користування відсутні прилади опалення, не впливає на їх обов`язок здійснювати оплату теплової енергії, яка надається в тому числі на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення, які належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною.
Доводи відповідачів про те, що між ними та позивачем не укладався договір про надання послуг з теплопостачання не заслуговують на увагу, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №712/8916/17, Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі №401/710/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16, від 16 вересня 2020 року у справі № 755/10683/17, від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц.
З досліджених доказів вбачається, що позивач надає послугу теплопостачання до будинку АДРЕСА_1 . Нарахування здійснює відповідно до п.8 розділу ІV Методики. Нарахування проводиться із застосуванням коефіцієнту, що враховує площу приміщень з індивідуальним опаленням у будинку. Відповідачі вказану послугу позивачу не оплачують.
За такого суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» здійснює постачання теплової енергії то відповідно має право і щодо нарахування відповідачам витрат на оплату теплової енергії за опалення місць загального користування, допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення, а оскільки відповідачі допустили борг за користування тепловою енергію, то вони повинні його сплатити позивачу.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів.
Щодо клопотання відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_1 про долучення до матеріалів даної справи довідки ОСББ «Центральний 263» від 30 вересня 2025 року, то слід зазначити наступне.
За правилами ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. 
Верховний Суд сформулював усталений правовий висновок про те, що єдиний винятковий випадок, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів із порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №910/11152/19, від 18 червня 2020 року у справі №909/965/16, від 28 липня 2020 року у справі №904/2104/19, від 03 вересня 2024 року у справі №903/753/22
Приймаючи докази, які не були подані до суду першої інстанції, апеляційний господарський суд повинен мотивувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також зазначити, які саме докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає, були надані суду апеляційної інстанції (постанова Верховного Суду від 18 листопад 2020 року у справі №910/11152/19).
Так, відповідачі у даній справі обґрунтовували неможливість подання до суду першої інстанції доказу (довідки ОСББ «Центральний 263» від 30 вересня 2025 року) тим, що такий доказ дійсно з`явився вже після ухвалення судового рішення у цій справі, але з причин об`єктивно незалежних від них, проте він має вирішальне значення для правильного вирішення спору.
Разом з тим, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотанні відповідачів про долучення такої довідки до матеріалів справи, оскільки відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів незалежно від причин неподання стороною таких доказів. Саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів (постанова Верховного Суду від 27 серпня 2023 року у справі №552/7368/21).
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2  залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2  – залишити без задоволення.
Рішення Інгульського районного суду міста Миколаєва від 04 серпня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий       Т.В. Серебрякова 

Судді:        В.В. Коломієць

Н.О. Тищук

Повний текст судового рішення
складено 22 січня 2026 року