П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 січня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/7430/25	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
суддів – Джабурія О.В,
– Вербицької Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року, прийнятого в складі суду судді Мельник О.М. в місті Миколаїв, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, про скасування постанови про накладення штрафу, –

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, в якому позивач просив суд визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці Раілко В.В. від 19.06.2025 року № 7151/14-29-09-01-08/3147911165-ДПС.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Південне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на те, що оскаржуване рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить скасувати оскаржуване рішення та винести нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.
На думку апелянта, суд першої інстанції не надав належну оцінку фактичним обставинам справи, вона не є об`єктивною, а тому рішення було прийняте без урахування реальних фактів, які свідчать про правомірність винесеної постанови відповідачем.
Дана справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 29.05.2025 за №4470/ПД/1-25 Міжрегіональне управління отримало лист Головного управління ДПС у Миколаївській області (далі ГУ ДПС у Миколаївській області) від 21.05.2025 № 4971/5/14-29-09-01-04 з копією акту перевірки від 15.05.2025 року №7151/14-29-09-01-08/3147911165 (далі акт ДПС від 15.05.2025) складеного за результатами фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 , проведеної фахівцями ГУ ДПС у Миколаївській області у період з 08 травня 2025 року по 15 травня 2025 року в барі «Mamilla Vip» за адресою: Варварівський узвіз, 5/Б, м. Миколаїв, Миколаївська область, з копіями матеріалів фактичної перевірки.
За результатами проведеної перевірки Південним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці складено постанову про накладення штрафу від 19.06.2025 за №7151/14-29-09-01-08/3147911165-ДПС у розмірі 48000 грн.
Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що фактична перевірка щодо позивача була розпочата з грубим порушенням норм п. 81.1 ст. 81 Податкового кодексу України, оскільки в наказі про проведення перевірки не було зазначено суб`єкта господарювання та конкретного торговельного об`єкта, що підлягав контролю. 
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Приписами пп. 62.1.3 п.62.1 ст.62 Податкового кодексу України встановлено, що звірки та перевірки щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин, є формами податкового контролю.
Пунктом 75.1 ст.75 ПК України передбачено право контролюючих органів проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Відповідно до абзацу першого підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
На відміну від всіх інших передбачених законом перевірок, фактична перевірка здійснюється без будь-якого попередження платника податку (особи) відповідно до пункту 80.1 статті 80 ПК України. 
Водночас, попри відсутність необхідності попередження платника про проведення фактичної перевірки закон встановлює підставі та обов`язкові умови (обставини), що є необхідною передумовою для її здійснення. Перелік підстав, які зумовлюють проведення фактичної перевірки, окреслений у відповідних підпунктах пункту 80.2 статті 80 ПК України.
Згідно п.80.2 ст. 80 Податкового кодексу України (далі ПК України) фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять початку проведення такої перевірки.
Верховний Суд у постанові від 26 березня 2024 року у справі № 420/9909/23 зазначав, що правове формулювання пункту 80.2 статті 80 ПК України, контекст якої передбачає (встановлює) можливість проведення перевірки, як за наявності виключно (хоча б) однієї підстави, указаної в цій нормі, так і за наявності одночасно декількох таких підстав у їх сукупності, що є мірою достатності для виникнення у контролюючого органу права на призначення перевірки. Водночас запроваджене законодавцем правове регулювання у цій нормі зумовлює і певні особливості її застосування контролюючим органом, оскільки абзацом третім пункту 81.1 статті 81 ПК України закріплені обов`язкові вимоги до змісту наказу про призначення перевірки, зокрема, необхідність відображення у ньому підстави для її проведення, визначеної цим Кодексом.
Стаття 81 ПК України визначає умови та порядок допуску посадових осіб контролюючих органів до проведення документальних виїзних та фактичних перевірок.
Абзацами 1-4 пп.81.1 ст.81 ПК України встановлено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:
- направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;
- копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;
- службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.
Отже, колегія суддів звертає увагу на те, що у посадових осіб контролюючого органу виникає право на проведення документальної планової/позапланової виїзної перевірки, фактичної перевірки за сукупності двох умов: наявності визначених законом підстав для її проведення (правова підстава) та надіслання/пред`явлення оформлених відповідно до вимог ПК України направлення і наказу на проведення перевірки, а також службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки (формальна підстава).
Зі змісту Акта перевірки та направлень на перевірку від 08.05.2025 року за №1040/14- 29-09-01-07, №1044/14-29-09-01-07, №1045/14-29-09-01-07 вбачається, що фактична перевірка була проведена на підставі наказу Головного управління ДПС у Миколаївській області від 02.05.2025 року за №577-П (далі - Наказ).
Матеріалами справи було також встановлено, що документи, зазначені, у п. 80.2 ст. 80 п. 81.1 ст. 81 ПК України, були вручені/пред`явлені ОСОБА_2 як представнику позивача. Право представляти позивача було встановлено посадовими особами відповідача виключно з підстав прибуття Негари В.В., який є директором ТОВ «Голубов», що здійснює торгівельну діяльність алкогольними та тютюновими виробами в м. Миколаєві, Варварівський узвіз, 5/Б, до торгівельного об`єкта, що знаходиться також за цією ж адресою, який і підлягав перевірці. На думку відповідача, факт прибуття ОСОБА_2 до торгівельного об`єкта стало достатньою підставою для вручення йому копії наказу та пред`явлення направлень на перевірку.
Водночас, колегія суддів звертає увагу, що хоча нормами ПК України не передбачено обов`язкової присутності платника податків при проведенні фактичної перевірки, натомість, з приписів пп. 80.7 ПК України вбачається, що фактична перевірка проводиться двома і більше посадовими особами контролюючого органу у присутності посадових осіб суб`єкта господарювання або його представника та/або особи, що фактично здійснює розрахункові операції.
Відповідно до п. 81.1 ст. 81 ПК України, обов`язковою вимогою до наказу про проведення перевірки є найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться. 
У свою чергу, в порушення п.81.1 ст. 81 ПК України, з матеріалів справи вбачається, що в наказі взагалі не зазначено суб`єкта, який підлягає перевірці та не зазначено назви торгівельного об`єкта, який перевіряється. ОСОБА_2 , прибув по місцю здійснення господарської діяльності ТОВ «Голубов» як керівник цього товариства, а одержав наказ та розписався в направленнях на перевірку стосовно позивача у справі, при цьому в направлені на перевірку він жодним чином не зазначав, що він є представником позивача.
Встановлена судом відсутність у наказі про направлення на перевірку чіткої назви суб`єкта господарювання, що підлягає перевірці, та назви торговельного об`єкта свідчить про порушення контролюючим органом імперативних вимог щодо змісту наказу. Відсутність у наказі належної ідентифікації платника податків та конкретизації об`єкта перевірки свідчить про недотримання контролюючим органом встановленої законом процедури початку фактичної перевірки.
Таким чином, колегія суддів погоджується із зробленими висновками у рішенні суду першої інстанції, що фактична перевірка у відношенні позивача була розпочата з порушенням п.81.1 ст. 81 ПК України.
Щодо обов`язку роботодавця направляти повідомлення до податкового органу про допуск працівника до роботи, колегія суддів виходить з наступного.
Так, колегія суддів звертає увагу, що Актом перевірки не було встановлено фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), відповідальність за що передбачена статтею 265 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України). Зокрема, під час перевірки було встановлено порушення виключно Порядку повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника (домашнього працівника) на роботу/укладення гіг-контракту або припинення трудового договору з домашнім працівником, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 р. № 413. 
Суд також звертає увагу, що обставини оформлення/ не оформлення трудового договору (контракту) та фактичного допуску до роботи працівників ФОП ОСОБА_1 або іншим суб`єктом господарювання за адресою здійснення фактичної перевірки предметом дослідження податкового органу фактично не були, а висновки Акту перевірки ґрунтуються саме на неповідомленні Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівників на роботу.
При цьому, з аналізу приписів Порядку № 509 слідує, що органи Держпраці мають право накладати штрафи на підставі акта перевірки органів ДПС, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю. При цьому, відомості, викладені в акті перевірки, підлягають перевірці та оцінці на підставі наявних доказів під час розгляду справи. Це свідчить про те, що викладені в акті перевірки відомості не є беззаперечним доказом вини особи у порушенні вимог законодавства про працю, а підлягають перевірці.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 28.04.2020 по справі № 420/3197/19, від 25 травня 2022 року по справі № 420/7851/19.
Відповідно до частини четвертої статті 265 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) передбачено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 КЗпП України та частинами третьою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення» закріплено виключно Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 р. № 509 (далі – Порядок 509).
Пунктом 2 Порядку № 509 штрафи накладаються, зокрема, на підставі акту перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.
Згідно п. 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 р. № 509, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту) (далі - уповноважені посадові особи).
Штрафи накладаються на підставі: акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю або зайнятість населення, здійсненого у зв`язку з невиконанням вимог припису; акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю, у ході якого виявлено факти використання праці неоформлених працівників; акта про неможливість проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування; акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.
Згідно пункту 4 Порядку під час розгляду справи досліджуються матеріали і вирішується питання щодо наявності підстав для накладення штрафу. За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.
Аналізуючи правомірність застосування до позивача санкцій, передбачених ст. 265 КЗпП України, колегія суддів наголошує на необхідності розмежування обов`язків роботодавця у сфері трудових відносин та його обов`язків у сфері податкових відносин.
Диспозиція ч. 2 ст. 265 КЗпП України передбачає відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту). В свою чергу, обов`язок роботодавця щодо подання повідомлення про прийняття на роботу, встановлений постановою Кабінету Міністрів України № 413, за своєю правовою природою є процедурним елементом обліку застрахованих осіб та контролю за сплатою податків і не може розширювати перелік трудових обов`язків, за невиконання яких настає фінансова відповідальність, яка передбачена КЗпП України. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів наголошує, що за порушення порядку подання звітності та повідомлень контролюючим органам встановлено адміністративну відповідальність відповідно до ст. 41 КУпАП, а не фінансову відповідальність згідно із ст. 265 КЗпП України. 
До того ж, враховуючи те, що все ж таки фактична перевірка у відношенні позивача була розпочата з порушенням п.81.1 ст. 81 ПК України, беручи до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 05.07.2023 р. у справі №912/2797/21, колегія суддів зазначає, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Порушення процедури проведення перевірки нівелюють її наслідки, що відповідає правовим висновкам, викладеним в постановах Верховного Суду від 30.06.2019 р. у справі №825/1747/17, від 21.01.2021 р. у справі № 821/845/18, від 21.01.2021 р. у справі №826/3200/14. 
Враховуючи викладене, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не спростовує висновки суду першої інстанції, якими повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про скасування постанови про накладення штрафу – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: Н.В. Вербицька