Справа № 462/8912/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2026 року Залізничний районний суд м. Львова у складі головуючого судді Бориславського Ю.Л. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Львівської міської ради про визнання права власності,

в с т а н о в и в :

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до відповідача Львівської міської ради, у якому просять визнати за ними право спільної сумісної власності на приміщення комори площею 3.1 м.кв закріплене за квартирою АДРЕСА_1 . Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що 01.07.1996 року вказану квартиру було передано їм на праві власності та видано свідоцтво про право власності від 16.08. 1996 року. У свідоцтво спірна комора не була вказана, однак фактично передана їм у користування. При зверненні до держаного реєстратора для реєстрації права власності на комору, розгляд заяви було зупинено, оскільки відсутні документи про право власності на комору. В БТІ позивачам видали новий технічний паспорт на квартиру, у якому відображено комору, яку у попередньому технічному паспорті не відображено через помилку. На підставі ст. 392 ЦК України просять позов задовольнити.
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 17.11.2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Сторонам встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи.
01.12.2025 року Залізничним районним судом м. Львова зареєстровано відзив на позов, у якому відповідач заперечує позовні вимоги, вказує, що комора є приміщенням загального користування у багатоквартирному будинку, позивачі не є власниками даного приміщення, а тому підстави для застосування ст. 392 ЦК України відсутні. Просить відмовити у задоволенні позову.
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 12.12.2025 року відповідь на відзив від 10.12.2025 року повернуто позивачу ОСОБА_1 та скеровано позивачу за адресою її місця проживання, вказаною у позовній заяві.
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника.
У постановах від 14.08.2020 року та від 13.01.2020 року у справі № 910/22873/17 Верховний Суд зазначав, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.
Зазначене також узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 13.05.2024 по справі №755/4829/23.
Інших заяв по суті справи сторони не подали.
У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи із викликом сторін. 
Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, вивчивши зібрані у справі докази, суд виходить з такого.
Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Із змісту ст.12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які маютьзначення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , загальна площа квартири становить 30,10 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 16.08.1996р. / а.с.12/.
24.07.2008 року зареєстровано шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка та дружини: ОСОБА_6 /свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , а.с.10/. 
Відповідно до технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 , складеного 23.07.1996 року, квартира розташована на 3 поверсі 5 поверхового будинку та складається з 1 кімнати, житловою площею 17.40 кв.м., кухні площею 5.1 кв.м., ванної кімнати площею 2.3 кв.м, коридор 3.8 кв.м., вбудованої шафи 0.6 кв.м. Квартира обладнана балконом (терасою) 0.9 кв.м. Загальна площа квартири 30.10 кв.м.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Статтею 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
Згідно зі ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. 
Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
При зверненні до суду із даним позовом позивачі, як на підставу своїх вимог, покликаються на ст. 392 ЦК України.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Водночас, матеріали справи не містять відомостей про те, що позивачі є власниками приміщення комори площею 3.1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .
Як ствердив відповідач у поданому відзиві та цього не спростували позивачі житловий будинок АДРЕСА_2 є відомчий та прийнятий у власність територіальної громади м. Львова, квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 цього будинку перебувають у державній (комунальній) власності.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна. Спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.
Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).
Відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.
Співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників. Реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників (пункт 1 частини першої та частина друга статті 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).
У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні іт.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.
Матеріали справи не містять жодних відомостей про те, що приміщення комори площею 3.1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 було надано у власність позивачів у 1996 році при реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_7 у цьому будинку.
Суд не приймає до уваги довідку Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» та технічний паспорт, що датовані 27.10.2025 року, у яких вказано, що квартира АДРЕСА_1 складається з однієї житлової кімнати та кухні, коридор, комірка, ванна, балкон та комора в підвалі 3.1 м.кв., оскільки до позову не додано жодних доказів на підставі яких такі дані внесені у новий технічний паспорт на квартиру у 2025 році.
Щодо акта №69 від 11.02.2021 року працівників ЛКП «Сяйво» про те, що мешканці квартири АДРЕСА_1 користуються підвальним приміщенням 3.1. м.кв. у даному будинку, то такий жодним чином не свідчить про виникнення підстави для визнання права власності на дане підвальне приміщення за позивачами на підставі ст. 392 ЦК України.
Водночас, такий акт підтверджує, що відповідачем не порушено прав позивачів як власників квартири у будинку АДРЕСА_2 на користування спільною власністю у багатоквартирному будинку.
Враховуючи наведене, вирішуючи спір у межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити.
Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
А тому, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачами судові витрати не підлягають відшкодуванню.
Керуючись ст. 15, 328, 382, 392 ЦК України, ст. 2, 4, 12, 13, 81, 89, 141, 264, 265, 268, 274, 275, 279 ЦПК України, суд
у х в а л и в :

у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Львівської міської ради про визнання права власності – відмовити.
Понесені судові витрати у розмірі сплаченого позивачем судового збору при поданні заяви до суду не відшкодовуються.
Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду складено 19 січня 2026 року.

Суддя: Бориславський Ю. Л.