ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2026 року м.Дніпро Справа № 904/2094/25
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді:Кощеєва І.М. (доповідач)
суддів:  Дарміна М.О., Чус О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження
без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу 
Товариства з обмеженою відповідальністю "ДСЗ" 
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2025р. 
(суддя Ліпинський О.В., м. Дніпро) 
у справі 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КОРПОРАЦІЯ ПРОМСТАН", м. Миколаїв
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДСЗ", м. Дніпро
про стягнення заборгованості за договором поставки, в розмірі 140 353, 31 грн. 
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю "КОРПОРАЦІЯ ПРОМСТАН" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДСЗ", про стягнення заборгованості, в розмірі 140 353, 31 грн., з яких: 121 400,00 грн. основного боргу, 17 079, 31 грн. пені та 1874,00 грн. 3% річних.
Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням Відповідачем зобов`язань за договором поставки товару № 01/16-08-2024 від 16.08.2024 року.

2. Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2025р. у справі №904/2094/25 позов задоволено в повному обсязі. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДСЗ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КОРПОРАЦІЯ ПРОМСТАН" 121 400,00 грн. основного боргу, 17 079, 31 грн. пені, 1 874,00 грн. 3% річних, 2 422,40 грн. витрат зі сплати судового збору.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із зазначеним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "ДСЗ", через систему "Електронний суд", звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2025р. у справі №904/2094/25 та ухвалити нове рішення , яким відмовити у задоволенні позовних вимог, а у разі задоволення вимог щодо стягнення суми основного боргу, зменшити до 1% суми: пені, 3% річних і витрат на правову допомогу.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В обґрунтування доводів апеляційної скарги Скаржник посилається на те, що суд першої інстанції, в порушення норм матеріального права, а саме: ст. ст. 525, 526, 530, 655 ЦК України і ст. 193 ГК України щодо виконання договору, прийняв як доведений факт щодо строків оплати товару за видатковими накладними № 283 від 11.10.2024 р., №294 від 21.10.2024 р., а також Акта здачі-приймання робіт (надання послуг) № 283 від 11.10.2024 р. та № 294 від 21.10.2024 р.. При цьому, Скаржник вважає, що відповідно до умов договору та діючого законодавства, строк оплати зазначених у позові видаткових накладних не наступив. Жодних доказів отримання ТОВ «ДСЗ» повідомлення засобами електронного зв`язку про готовність до відвантаження, суду не було надано.
Скаржник також вважає, що судом першої інстанції, не з`ясовано обставини щодо строків поставки товару по Договір поставки №01/16-08-2024 від 16.08.2024р.. Зокрема, Скаржник вказує на те, що відповідно до узгоджених сторонами умов у Специфікації №1 від 16.08.2024 р. п. 2. термін постачання становить - 45 робочих днів з моменту підписання цієї Специфікації та за умови надходження передоплати за зазначену партію Товару на розрахунковий рахунок Постачальника, згідно п. 1 даної Специфікації. Кінцевий строк поставки товару, на переконання Скаржника, є 18.10.2024 р., а фактична поставка відбулася в листопаді 2024 р., про що свідчить корінець податкової накладної від 18.11.2024 р..
Крім того, Скаржник вказує, що ТОВ «ДСЗ» не міг оплатити поставлений товар за вказаними накладними тому, що отримав накладні лише в листопаді 2024 року. Таким чином строк оплати поставленої продукції які зазначив позивач в позовній заяві не відповідають умовам договору та дійсності.
Скаржник також вважає, що судом порушені норми процесуального права не були досліджені докази надані позивачем. ТОВ «ДСЗ» ставить під сумнів відповідність поданих Позивачем електронних копій оригіналів письмових доказів завантажених до «Електронного суду» та вважає, що електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.
Відтак, на думку Скаржника, оскільки дата оплати основного боргу не настала, то позовні вимоги, про стягнення 17 079, 31 грн. пені та 1874,00 грн. 3% річних також не підлягають задоволенню. При цьому, Скаржник вказує на те, що судом першої інстанції не перевірено нараховану пеню, що є порушенням ст. 232 ГК України.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Від Товариства з обмеженою відповідальністю "КОРПОРАЦІЯ ПРОМСТАН" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Товариство не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає її безпідставною і необґрунтованою, просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2025р. у справі №904/2094/25 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Зокрема, Товариство посилається на те, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 30.04.2025 у справі №904/2094/25 про відкриття провадження у справі було запропоновано ТОВ «ДСЗ» надати відзив на позовну заяву, який має відповідати вимогам ст. 165 ГПК України протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, проте ТОВ«ДСЗ» не скористалось запропонованим судом першої інстанції правом на подання відзиву, що свідчить про відсутність заперечень проти позову.
Позивач вказує на те, що дії представників Товариства з обмеженою відповідальністю «ДСЗ» навпаки свідчили про визнання позову, зокрема позиція представника ОСОБА_1 під час розгляду заяви про скасування заходів забезпечення позову, що мало місце 12.05.2025р., в якій останній підтвердив наявність заборгованості апелянта перед ТОВ «КОРПОРАЦІЯ ПРОМСТАН». Твердження апелянта про те, що відсутність доказів отримання останнім повідомлення засобами електронного зв`язку про готовність до відвантаження позивачем, не відповідають дійсності, з огляду на те, що п. 10.7. Договору поставки № 01/16-08-2024 від 16.08.2024р. передбачено, що документи, направлені електронною поштою чи факсом, вважаються дійсними на рівні з оригіналами на паперових носіях, до моменту отримання Сторонами оригіналів цих документів незалежно від наявності цифрового підпису (у випадку передбаченому цим Договором). Сторони повідомляють про електронні засоби зв`язку з допомогою яких домовились оперативно обмінюватись інформацією і документами, зв`язаними із виконанням цього Договору: зі Сторони Покупця - електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_1, зі Сторони Продавця - електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_2. Як вбачається зі скріншоту, отримувачем даного повідомлення є ОСОБА_2 , адреса електронної пошти якого є ІНФОРМАЦІЯ_1  Зазначене, на думку Позивача, свідчить, що 18.10.2024р. Товариство з обмеженою відповідальністю «ДСЗ» у належний спосіб отримало повідомлення про готовність товару до відвантаження, що спростовує аргументи апелянта, наведені в апеляційній скарзі.
Позивач також зазначає на тому, що під час розгляду справи в суді першої інстанції Товариство з обмеженою відповідальністю «ДСЗ» не ставило під сумнів докази, додані Позивачем до позовної заяви; не було й висловлено жодних заперечень щодо позовних вимог, навпаки, представник ТОВ «ДСЗ» підтвердив факт укладання між сторонами Договору та факт наявності заборгованості.
Твердження апелянта про те, що судом першої інстанції не перевірено розмір нарахованої пені також, на думку Позивача, не мають жодного підґрунтя, оскільки останнім не було подано власний розрахунок розміру пені.
Позивач також зазначає, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які ТОВ «КОРПОРАЦІЯ ПРОМСТАН» понесло і очікує понести у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, складається з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 25 000,00 грн.. При цьому, просить суд надати Товариству п`ятиденний строк після ухвалення рішення по даній справі для надання доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу.

6. Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.07.2025р. для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді - Кощеєв І.М. (доповідач), судді - Дармін М.О., Чус О.В..
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.07.2025р. втребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи/копії матеріалів справи №904/2094/25. 
Матеріали справи №904/2094/25 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Згідно з ч. 1 ст. 247 ГПК України у порядку спрощеного провадження розглядаються малозначні справи.
Ч. 13 ст. 8 ГПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Ч. 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Ч. 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
При розгляді цієї справи колегія суддів враховує, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України, і розглядає справу без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 04.08.2025р. відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ДСЗ" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2025р., для розгляду у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

7. Встановлені судом обставини справи
16.08.2024р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "КОРПОРАЦІЯ ПРОМСТАН" (Постачальником) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДСЗ" (Покупцем) укладено Договір поставки №01/16-08-2024 року (надалі - Договір). 
Згідно п. 1.1. Договору, Постачальник зобов`язується виготовити та передати у власність Покупця товар, а Покупець зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату на умовах даного Договору. 
Відповідно до п. 1.2. Предметом поставки є товар: водонапірні вежі (башти Рожновського), відповідно до Специфікації, що є невід`ємною частиною даного Договору. 
Замовлення вважається прийнятим, якщо Постачальник отримав передоплату згідно виставленого рахунку (п. 2.2. Договору). 
Згідно з п. 4.3. Договору, Покупець здійснює попередню оплату в розмірі 100 % загальної вартості партії Товару протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту отримання рахунку на оплату, якщо інше не зазначено у Специфікації. 
Пунктом 5.1. Договору передбачено, що відвантаження товару, який зобов`язується передати Покупцеві Постачальник та визначеного умовами Договору здійснюється зі складу Постачальника, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул. Новозаводська 13 Б. 
Відповідно до узгоджених сторонами умов у Специфікації №1 від 16.08.2024р., Постачальник зобов`язався поставити товар та надати логістичні послуги, на загальну суму 1 138 000,00 грн. 
Пунктом 1 Специфікації №1 передбачено, що Замовник перераховує попередню оплату в розмірі 70 % вартості товару, зазначеної у даній Специфікації, протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту отримання (засобами електронного зв`язку) рахунка на оплату. 
Остаточний розрахунок в розмірі 30% вартості товару, зазначеної у даній Специфікації, протягом 3 (трьох) робочих днів від отримання повідомлення засобами електронного зв`язку про готовність до відвантаження. 
16.08.2024р. та 30.08.2024р. Відповідач сплатив на користь Позивача попередню оплату за виготовлення вежі, в загальному розмірі 807 600,00 грн. 
На виконання умов Договору Позивач поставив Відповідачу товар та надав послуги, на загальну суму 1 149 000,00 грн., що підтверджується видатковими накладними № 283 від 11.10.2024 р., №294 від 21.10.2024 р., а також Актами здачі-приймання робіт (надання послуг) № 283 від 11.10.2024 р. та № 294 від 21.10.2024 р..
Після поставки товару та надання послуг, Відповідач сплатив на користь Позивача суму 220 000,00 грн. .
Таким чином, за поставлений товар та надані послуги Відповідач розрахувався частково в розмірі 1 027 600, 00 грн. (807 600,00+220 000,00 =1027 600,00), внаслідок чого, в останнього виникла заборгованість перед Позивачем, у розмірі 121 400,00 грн. (1 149 000,00 - 1 027 600,00 = 121 400,00).
Вказані обставини стали підставою для звернення Позивача з позовом до суду.
На час розгляду справи, доказів сплати заборгованості суду надано не було. 
За наслідками розгляду позову господарським судом прийнято оскаржуване рішення у даній справі.

8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Апеляційний господарський суд, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом попередньої інстанції норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Сутність розглядуваного спору полягає у спонуканні Відповідача до сплати решти вартості поставленого товару та штрафних санкцій за порушення строків оплати
Предметом спору у цій справі є вимоги Постачальника ( ТОВ "КОРПОРАЦІЯ ПРОМСТАН") до Покупця про стягнення 140 353,31 грн. заборгованості за договором поставки від 01/16-08-2024 від 16.08.2024, з якої: 121 400,00 грн. основний борг, 17 079,31 грн. пеня та 1874,00 грн. 3 % річних.
Беручи до уваги правову природу укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "КОРПОРАЦІЯ ПРОМСТАН"(Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДСЗ"(Покупець) Договору поставки №01/16-08-2024 від 16.08.2024р., кореспондуючі права та обов`язки його сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з поставки, які (приписи), в свою чергу, згідно ч. 2 ст. 712 ЦК України передбачають можливість застосування загальних положень про купівлю-продаж.
Викладене зумовлює погодження із доводами місцевого господарського суду щодо визначення норм матеріального права, у світлі яких має вирішуватися питання відносно розглядуваного спору.
Беручи до уваги встановлену ст. 204 ЦК України та не спростовану в межах цієї справи в порядку ст. 215 цього Кодексу презумпцію правомірності означеного договору, апеляційний суд вважає його належною у розумінні ст. ст. 11, 509 ЦК України та ст. ст. 173, 174 ГК України підставою для виникнення та існування обумовлених таким договором кореспондуючих прав і обов`язків сторін.
Як встановлено ч. 1 ст. 265 ГК України, ст. ст. 655, 662 та 663 ЦК України, Продавець зобов`язаний передати товар, визначений у договорі купівлі-продажу у строк, встановлений договором, разом з товаросупровідними документами. Означений обов`язок ч.1 ст.712 цього Кодексу безпосередньо закріплений і для договору поставки.
Наразі, отримання коштів (решти вартості поставленого товару та штрафних санкцій за порушення строків оплати) є належним об`єктом судового захисту у розумінні ст. 5 ГПК України та ст. 15 ЦК України правом Позивача, примушення Відповідача до сплати яких - є належним способом судового захисту у разі наявності порушення такого зобов`язання з боку останнього.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому, приписи ст. 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 ЦК України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.
Враховуючи викладене, Відповідач не має правових підстав для ухилення від виконання обов`язку із здійснення своєчасної оплати поставленого товару за договором, що зумовлює право Позивача у разі неповної або несвоєчасної оплати товару на нарахування пені у відповідності до умов договору, трьох процентів річних, у відповідності до ст. 625 ЦК України, а також суми вартості товару у розмірі встановленому умовами договору.
Як вже зазначалось вище, звертаючись з даним позовом до суду, Позивач зазначає про те, що Відповідачем були порушені зобов`язання за договором поставки №01/16-08-2024 від 16.08.2024р., в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений товар, внаслідок чого у Відповідача перед Позивачем утворилась заборгованість, в сумі 121 400,00 грн. На підставі п. 6.2 договору, Позивач нарахував Відповідачу пеню, в розмірі 17 079,31 грн., за період прострочення з 24.10.2024 р. по 29.04.2025 р.. На підставі ст. 625 ЦК України Позивач нарахував Відповідачу 3% річних, за період прострочення з 24.10.2024 р. по 29.04.2025р., у сумі 1 874, 00 грн..
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги Позивача дійшов висновку, що зі сторони Відповідача мало місце порушення прав Позивача на своєчасне отримання грошових коштів за поставлений товар, в сумі 121 400,00 грн. за договором поставки товару №01/16-08-2024 від 16.08.2024р.. Крім того, перевіривши розрахунки пені та 3 % річних, а також період їх нарахування, судом було визнано розрахунки Позивача такими, що виконані вірно. 
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі, з огляду на таке.
Як встановлено судом першої інстанції, 16.08.2024 р. між Позивачем (Постачальником) та Відповідачем (Покупцем) укладено Договір поставки №01/16-08-2024 року (надалі - Договір). 
Матеріалами справи встановлено, що 16.08.2024р. та 30.08.2024р. Відповідач сплатив на користь Позивача попередню оплату за виготовлення вежі, в загальному розмірі 807 600,00 грн. 
На виконання умов договору поставки №01/16-08-2024 від 16.08.2024р., Позивач поставив Відповідачу товар та надав послуги, на загальну суму 1 149 000,00 грн., що підтверджується видатковими накладними № 283 від 11.10.2024р., №294 від 21.10.2024р., підписаними з накладенням електронного цифрового підпису директора Покупця, а також Актами здачі-приймання робіт (надання послуг) № 283 від 11.10.2024 р. та № 294 від 21.10.2024 р. та податковою накладною від 21.10.2024р..
У свою чергу, після поставки товару та надання послуг, Відповідач сплатив на користь Позивача лише суму, у розмірі 220 000,00 грн. 
Таким чином, Відповідач в порушення умов п. 1 Специфікації 1 від 16.08.2024р. до договору поставки №01/16-08-2024 від 16.08.2024р., здійснив оплату за поставлений товар та надані послуги не в повному обсязі, а лише 1 027 600,00 грн. (807 600,00 + 220 000,00 =1027 600,00), що підтверджується випискою «ПРОКРЕДИТ БАНК» з особового рахунку від 29.04.2025р..
Внаслідок порушення Відповідачем своїх зобов`язань да Договором утворилась заборгованість в розмірі 121 400,00 грн. (1 149 000,00 - 1 027 600,00 = 121 400,00).
Доводи Скаржника щодо не доведення Позивачем доказів виникнення у Відповідача обов`язку здійснення оплати за Договором, з огляду на те, що Позивачем не було надано Відповідачу повідомлення засобами електронного зв`язку про готовність до відвантаження, суд апеляційної інстанції відхиляє, як безпідставні, виходячи з наступного.
Відповідно до п. 10.7. Договору поставки № 01/16-08-2024 від 16.08.2024р. сторони обумовити, що документи, направлені електронною поштою чи факсом, вважаються дійсними на рівні з оригіналами на паперових носіях, до моменту отримання Сторонами оригіналів цих документів незалежно від наявності цифрового підпису (у випадку передбаченому цим Договором). Сторони повідомляють про електронні засоби зв`язку з допомогою яких домовились оперативно обмінюватись інформацією і документами, зв`язаними із виконанням цього Договору: зі Сторони Покупця - електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_1, зі Сторони Продавця - електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_2. 
Матеріали справи свідчать, що 18.10.2024р. Постачальником було направлено повідомлення засобами електронного зв`язку про готовність товару до відвантаження. 
Так, зі скріншоту вбачається, що отримувачем даного повідомлення є Віталій Канцур, адреса електронної пошти якого є ІНФОРМАЦІЯ_1
Вказане свідчить про те, що 18.10.2024р. Товариство з обмеженою відповідальністю «ДСЗ» у належний спосіб отримало повідомлення про готовність товару до відвантаження, що спростовує аргументи апелянта, наведені в апеляційній скарзі.
Таким чином, оскільки остаточний розрахунок мав відбутись протягом 3 робочих днів від отримання повідомлення засобами електронного зв`язку про готовність до відвантаження, враховуючи що повідомлення про готовність до поставки було направлено 18.10.23024р., то граничним строком оплати 30% вартості товару, з урахуванням строку, визначеного у Специфікації №1 від 16.08.2024р., є 23.10.2024р., включно.
Отже, з 24.10.2024р. Товариство з обмеженою відповідальністю «ДСЗ» є таким, що прострочило виконання грошового зобов`язання перед Товариством з обмеженою відповідальністю «КОРПОРАЦІЯ ПРОМСТАН».
Відповідно, враховуючи визначені у Специфікації №1 від 16.08.2024р. порядок та строк оплати поставленого 21.10.2024р. товару, строк оплати товару, на суму 121 400 грн. 00 коп., є таким, що настав.
Доводи Скаржника про те, що фактична поставка відбулася в листопаді 2024 р. колегія суддів також відхиляє, як безпідставні, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, зокрема, видатковими накладними № 283 від 11.10.2024р., №294 від 21.10.2024р., підписаними з накладенням електронного цифрового підпису директора Покупця, Актами здачі-приймання робіт (надання послуг) № 283 від 11.10.2024 р. та № 294 від 21.10.2024 р. та податковою накладною від 21.10.2024р..
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 30.04.2025р. про відкриття провадження у справі №904/2094/25 Товариству з обмеженою відповідальністю «ДСЗ» було запропоновано надати відзив на позовну заяву, проте, Відповідач відзиву не надав, жодних заперечень щодо позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «КОРПОРАЦІЯ ПРОМСТАН» не висловив, що свідчить про неналежне виконання з боку Відповідача своїх процесуальних обов`язків.
З огляду на зазначене, колегія суддів не приймає до уваги і доводи Скаржника, про те що судом першої інстанції не були досліджені докази надані позивачем, оскільки у суду першої інстанції не було підстав ставити під сумніви додані Товариством з обмеженою відповідальністю «КОРПОРАЦІЯ ПРОМСТАН» докази до позовної заяви.
Відтак, оскільки на час розгляду справи в суді першої інстанції, доказів сплати заборгованості, у розмірі 121 400,00 грн. сторонами не надано, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення суми з відповідача на користь позивача, у розмірі 121 400,00 грн. визнаються обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України.
Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Згідно ч. 3 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання, або не виконав його у строк встановлений договором, або законом.
Пунктом 6.2. Договору сторони погодили, що Покупець за безпідставну відмову від оплати або несвоєчасну оплату переданої продукції сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від простроченої суми. Сплата пені не звільняє Покупця від виконання договірних зобов`язань. 
На підставі п.6.2 договору, Позивач нарахував Відповідачу пеню, в розмірі 17 079,31 грн., за період прострочення з 24.10.2024 р. по 29.04.2025 р.. 
Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені за несвоєчасну оплату переданого товару, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що даний розрахунок є обґрунтованим, арифметично вірним та виконаним з дотриманням вимог п. 6.2 Договору.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
На підставі наведеної норми закону Позивач нарахував Відповідачу 3% річних, у розмірі 1 874,00 грн., за період з 24.10.2024р. по 29.04.2025р..
Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що даний розрахунок є обґрунтованим та арифметично вірним.
Апелянт не наводить заперечень щодо здійсненого арифметичного розрахунку пені, 3 % річних, але просить зменшити розмір пені, 3% річних до 1% від суми, що підлягає до стягнення.
В обґрунтування поданого клопотання зазначає, що: причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання - дата оплати основного боргу не настала та відповідно кінцева дата оплати не визначена судом у рішенні; Позивач виписало накладні лише в листопаді 2024 року відповідно ТОВ «ДСЗ» не міг оплатити поставлений товар за вказаними накладними тому, що отримав накладні лише в кінці 2024 року; порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин.
Розглянувши клопотання Скаржника, про зменшення розміру штрафних санкцій до 1%, апеляційний господарський зазначає наступне.
Частина 3 ст. 551 ЦК України, яка визначає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Категорії «значно» та «надмірно», які використовуються в ст. 551 ЦК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку.
Отже, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (ч. 3 ст. 551 ЦК України), господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10.08.2023р. у справі № 910/8725/22).
У питаннях підстав для зменшення розміру неустойки, правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, що водночас мають узгоджуватись з положенням ч. 3 ст. 551 ЦК України, а також досліджуватися та оцінюватись судом у порядку ст.ст. 86, 210, 237 ГПК України.
Такий підхід є усталеним у судовій практиці та знайшов відображення у численних постановах Верховного Суду (постанови від 11.07.2023р. у справі №914/3231/16, від 10.08.2023р. у справі №910/8725/22, від 26.09.2023р. у справі №910/22026/21, від 02.11.2023р. у справі №910/13000/22, від 07.11.2023р. у справі №924/215/23, від 09.11.2023р. у справі №902/919/22).
Реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, ураховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст.3ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність), суд має забезпечити баланс інтересів сторін та з дотриманням правил ст. 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (постанова Верховного Суду від 02.03.2023р. у справі № 905/1409/21).
Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст.76, ст. 78, ст. 79 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно зі ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим з огляду на інтереси сторін, які заслуговують на увагу, ступінь виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначність прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідність розміру пені наслідкам порушення, негайне добровільне усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому, обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 03.10.2019р. у справі №914/2202/18, від 12.09.2019р. у справі №910/10427/18, від 11.09.2019р. у справі №905/2149/18).
Слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст. 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При вирішенні питання про зменшення нарахованих штрафних санкцій суд повинен брати до уваги співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18; постанови Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №920/1013/18, від 26.03.2020 у справі № 904/2847/19).
Таким чином, для зменшення нарахованих позивачем сум має бути встановлена очевидна їх неспівмірність, в тому числі обставини того, що наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання. 
В даному випадку, апеляційний суд вважає за необхідне акцентувати увагу на тому, що у разі неухильного виконання відповідачем домовленостей закріплених у договорі, у позивача були б відсутні підстави для стягнення штрафних санкцій.
Умови щодо нарахування пені та їх розмір визначалися обопільно сторонами у договорі.
При цьому, у разі незгоди з розміром штрафних санкцій, які мають нараховуватися у разі неналежного виконання зобов`язання, відповідач не був позбавлений права запропонувати інший їх розмір під час підписання договору чи ініціювати внесення змін до нього в подальшому.
Розмір пені, який заявлений позивачем до стягнення з відповідача - 17 079, 31 грн., в той час, як сума основного боргу склала 121 400,00 грн. Тобто, штрафні санкції становлять лише 14,06% від суми заборгованості, відповідно не можуть розцінюватись як спосіб отримання доходів позивачем.
Водночас, колегією суддів враховується, що: сторони знаходяться в рівних економічних умовах та штрафні санкції є співрозмірними порівняно з допущеним відповідачем порушенням та його наслідками; відсутність будь-яких об`єктивних поважних причин невиконання відповідачем зобов`язань за договором.
В даному випадку, колегія суддів дійшла висновку про відсутність виняткових обставин для можливості застосування судом зменшення розміру пені на 99%, як того просить Скаржник, оскільки Скаржником не доведено наявності виняткових обставин, які могли б бути підставою для застосування ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України.
Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення пені, 
За змістом ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови). Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019р. у справах №№ 703/2718/16-ц, 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 р. у справі № 902/417/18 (п. 8.35).
Також Велика Палата Верховного Суду зазначала, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 р. у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)).
Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Умовами спірного договору не встановлено іншого розміру процентів річних, ніж передбачено ст. 625 ЦК України.
У свою чергу, колегія суддів також звертається до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 02.07.2025р. у справі №903/602/24, де Велика Палата Верховного Суду конкретизувала правовий висновок, викладений в її постанові від 18.03.2020 р. у справі № 902/417/18 та зазначила, що три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є законодавчо встановленим та мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому, розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
Отже, клопотання Скаржника, про зменшення 3% річних, не підлягає задоволенню.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, що вимоги Позивача в частині стягнення пені та 3% річних, підлягають стягненню відповідно до оскаржуваного рішення, оскільки зобов`язання повинні виконуватись належним чином та у встановлені строки.
Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2025р. у справі №904/2094/25, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.
За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

10. Судові витрати.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.
На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДСЗ" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2025р. у справі №904/2094/25 - залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України. 

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя О.В. Чус

Суддя М.О. Дармін