П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/18626/24	

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:
м. Одеса;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
18.09.2024 року;
Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
Головуючого судді – Єщенка О.В.
суддів – Крусяна А.В.
– Яковлєва О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.08.2023 року по 09.05.2024 року;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період 17.08.2023 по 09.05.2024 у сумі 190298,32 гривень (за шість місяців) із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб;
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації за період з 01.12.2015 по 31.12.2022, за весь час затримки її виплати, а саме за період з 01.12.2015 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення 09.05.2024 року;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації за період з 01.12.2015 по 31.12.2022, за весь час затримки її виплати, а саме за період з 01.12.2015 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення 09.05.2024 року із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач у період з липня 2013 року по серпень 2023 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та даний час виключений зі списків особового складу.
На момент виключення зі списків особового складу із позивачем не був проведений повний розрахунок грошового забезпечення, у тому числі не було виплачено індексацію грошового забезпечення у встановлених розмірі та порядку. Своє право на виплату вказаного грошового забезпечення позивач був вимушений захищати в судовому порядку та відповідні розрахунки грошового забезпечення проводились відповідачем на виконання судового рішення.
У зв`язку із чим, з огляду на положення статей 116, 117 КЗпП України, статей 2, 3, 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та фактичну затримку повного розрахунку при звільненні з військової служби, наполягає на відшкодуванні за рахунок відповідача середнього грошового забезпечення за відповідний період з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.
Суд визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.08.2023 по 18.02.2024.
Зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки виплати всіх сум, що належали в день звільнення, за період з 18.08.2023 по 18.02.2024 в розмірі 49028,64 гривень із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.
Визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, виплаченої 09.05.2024, за період з 01.12.2015.
Зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, виплаченої 09.05.2024, за період з 01.12.2015, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.
В іншій частині позовних вимог суд відмовив.
Вирішуючи спір по суті та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що повний розрахунок з позивачем проведений поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, тому для відповідача настали підстави для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, у виді виплати позивачеві середнього заробітку у межах шестимісячного строку затримки розрахунку. З огляду на розмір грошового забезпечення за останні два місяці перед звільненням, без урахування одноразових додаткових видів грошового забезпечення, суд першої інстанції визначив, що відшкодуванню на користь позивача підлягає 49028,64 гривень у виді середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Також, з огляду на порушенням відповідачем строку виплати позивачеві частини грошового забезпечення, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині компенсації позивачеві втрати доходу у зв`язку з порушенням строків виплати цього доходу.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині визначення відшкодування середнього заробітку у розмірі 49028,64 гривень та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог щодо відшкодування позивачеві середнього заробітку за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні у сумі 190298,32 гривень.
Обґрунтовуючи доводи та вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає, що судом першої інстанції помилково не врахований розрахунок середнього грошового забезпечення, який включає дійсні щомісячні основні та щомісячні додаткові види грошового забезпечення, і підлягали включенню до розрахунку відшкодування позивачеві середнього грошового забезпечення за затримку повного розрахунку при звільненні зі служби. Апелянт наполягає на правильності розрахунку середнього грошового забезпечення, визначеного у позовній заяві, та на задоволенні цих позовних вимог у повному обсязі.
Також, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові у повному обсязі.
Обґрунтовуючи доводи та вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням законодавства, що регулює спірні правовідносини, та обставинам справи. На переконання апелянта, задовольняючи частково позовну заяву про стягнення середнього заробітку за затримку виплати індексації грошового забезпечення, судом першої інстанції не було дотримано принцип співмірності, з урахуванням розміру простроченої заборгованості, обставин, за яких було встановлено наявність заборгованості, а також дій відповідача щодо її виплати.
Поряд з цим, оскільки обов`язок присуджених судом сум грошового забезпечення відповідачем повністю заперечувався й був виконаний саме на підставі рішення суду, то в такому випадку відсутні підстави для розрахунку на користь позивача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_1 з 2013 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17.08.2023 року №236 позивач виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023 року, яке набрало законної сили по справі №420/23857/23, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 перерахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань із врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди за 2013-2017 роки.
На виконання вищезазначеного судового рішення відповідач 09.05.2024 перерахував на банківський рахунок позивача недоплачене грошове забезпечення на суму 321996,59 гривень.
25.05.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити середній заробіток за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні, за весь час затримки виплати; нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення та невиплаченої індексації за весь час затримки її виплати.
У тому числі, позивач просив надати довідку про середній заробіток за останні два місяці, що передували виключенню із списків частини.
На вимогу позивача військова частина видала довідку-розрахунок від 04.06.2024 року за №1042/301/27/413 середнього грошового забезпечення позивача, виходячи з грошового забезпечення за червень та липень 2023 (посадовий оклад - 4370,00 грн; оклад за військовим званням - 1340,00 грн; надбавка за вислугу років - 2 284,00 грн; надбавка за особливості проходження служби - 5196,10 грн; надбавка за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці - 655,50 грн; премія - 17 698,50 грн), всього на суму 31544,10 гривень (кожного місяця (червень та липень 2023)).
Вимоги позивача щодо фактичного нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідачем залишено без задоволення.
Посилаючись на те, що обов`язок по нарахуванню та виплаті середнього грошового забезпечення за час затримки вказаного розрахунку при виключенні зі списків особового складу відповідачем не виконано, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів. Також, позивач наполягає на наявності у нього права на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за весь час затримки виплати.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.
За правилами пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців та прирівняних до них осіб (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства про порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані КЗпП України.
Відповідно до статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідно статті 116 КЗпП України при вільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
У разі невиплати повного грошового забезпечення на день звільнення військовослужбовця зі служби, підлягає застосуванню відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
При цьому, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Виходячи з обставин справи, на момент виключення зі списків особового складу з позивачем не був проведений повний розрахунок грошового забезпечення, а отже виникли правові підстави для відшкодування позивачеві середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.
Поряд з цим, з огляду на приписи Порядку №100, слід враховувати, що згідно надано військовою частиною довідкою-розрахунком від 04.06.2024 року за №1042/301/27/413, розмір грошового забезпечення позивача у червні 2023 року склав у сумі 31544,1 гривень. Такий самий розмір грошового забезпечення позивача мав місце і у липні 2023 року.
Також, у розмір грошового забезпечення позивача за червень та липень 2023 року ввійшли: посадовий оклад - 4370,00 грн; оклад за військовим званням - 1340,00 грн; надбавка за вислугу років - 2 284,00 грн; надбавка за особливості проходження служби - 5196,10 грн; надбавка за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці - 655,50 грн; премія - 17 698,50 грн., отже основні та додаткові види грошового забезпечення. Таким чином, є помилковим висновок суду першої інстанції про те, що у ці суми увійшли одноразові види грошового забезпечення.
З метою правильного визначення розміру відшкодування у зв`язку з несвоєчасним розрахунком позивача, колегія суддів враховує, що перераховане на користь позивача грошове забезпечення поза межами строків становить у сумі 321996,59 гривень.
Виходячи з положень Порядку №100, розмір місячного грошового забезпечення позивача у червні 2023 року становив 31544,1 гривень, у липні 2023 року – 31544,1 гривень, всього у сумі 63088,2 гривень.
Виходячи з вказаних показників, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 1034,23 гривень (31544,1 гривень + 31544,1 гривень) / 61 день (кількість днів у червні та липні 2023).
Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню позивачеві, з урахуванням положень Порядку №100, становить: 1034,23 гривень (середньоденне грошове забезпечення) *184 дні (кількість днів затримки розрахунку у межах шести місяців) = 190298,32 гривень.
Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Наведене відповідає й правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23.
Як свідчать обставини справи, на момент виключення позивача зі списків особового складу у серпні 2023 року позивачеві нараховано грошове забезпечення у розмірі 15478,94 гривень.
Таким чином, з урахуванням невиплаченої частини грошового забезпечення у сумі 321996,59 гривень, до виплати на момент виключення зі списків особового складу позивачу належало 337475,53 гривень (15478,94 гривень + 321996,59 гривень).
Отже, невиплачене у строки, передбачені Положенням від 10.12.2008 року №1153/2008 та статтею 116 КЗпП України, грошове забезпечення складає 95,41 відсотків від належного позивачу на момент виключення зі списків особового складу грошового забезпечення.
Таким чином, з метою дотримання співмірності між розміром середнього заробітку, пов`язаного із затримкою розрахунку при звільненні та часткою невиплаченого грошового забезпечення, нарахуванню на користь позивача підлягає середній заробіток у розмірі 181563,63 гривень, що становить 95,41% від 190298,32 гривень – відшкодування в порядку статті 117 КЗпП України.
Разом з цим, апеляційний суд враховує, що питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-ІІІ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №159.
Відповідно до статей 1, 2 Закону №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Згідно з пунктом 2 Порядку №159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення).
Аналіз наведених положень дає підстави вважати, що основною умовою для виплати громадянину, передбаченої статтею 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком №159, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів на один і більше календарних місяців.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону №2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
У зв`язку із чим, суд дійшов правильного висновку про обґрунтованість адміністративного позову і в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення.
Враховуючи викладене, оскільки висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову є правильними, однак не у повній мірі відповідають нормам матеріального і процесуального права та обставинам справи, колегія суддів вважає, що відповідно до статті 317 КАС України рішення суду підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового рішення у відповідній частині.
Відповідно до приписів частини 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки виплати всіх сум, що належали в день звільнення, за період з 18.08.2023 по 18.02.2024 в розмірі 49028,64 грн (сорок дев`ять тисяч двадцять вісім грн 64 коп.), із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб – скасувати.
Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити суму середнього заробітку за час затримки виплати всіх сум, що належали в день звільнення, у сумі 190298,32 гривень із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб – задовольнити частково.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 18.08.2023 по 18.02.2024 у сумі 181563 (сто вісімдесят одна тисяча п`ятсот шістдесят три) гривень 63 копійок із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.
В решті цих позовних вимог – відмовити.
В іншій частині рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко 

Судді: А.В. Крусян 

О.В. Яковлєв