ПОСТАНОВА
Іменем України 
 
17 листопада 2025 року 
м. Київ
 
справа № 638/19366/18
провадження № 51-2257км25
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря 
судового засідання                                  ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Дзержинського районного суду м.  Харкова від 13 травня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 12  березня 2025 року у кримінальному провадженні стосовно
ОСОБА_7 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
громадянки України,
уродженки м. Харкова, 
раніше не судимої,
 
засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі ? КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Дзержинський районний суд м. Харкова вироком від 13 травня 2024 року визнав ОСОБА_7 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК, та призначив їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із конфіскацією всього належного їй на праві власності майна.
 
Ухвалив рахувати початок строку відбування покарання з моменту виконання вироку, тобто затримання ОСОБА_7 .
 
Частково задовольнив цивільний позов та ухвалив стягнути з винної на користь потерпілого ОСОБА_8 50 000 грн моральної шкоди. 
 
Вирішив питання щодо арешту майна, речових доказів та процесуальних витрат у провадженні. 
 
За обставин, визнаних місцевим судом доведеними і викладених у вироку цього суду, ОСОБА_7 , в день, час, у місці, які не встановлені в ході досудового розслідування та судового провадження, за невстановлених обставин, діючи за попередньою змовою групою з невстановленими особами, переслідуючи корисливий умисел і мету незаконного збагачення за рахунок чужого майна, розуміючи протиправність своїх умисних дій і усвідомлюючи їх суспільно небезпечний характер, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи зі злочинним умислом, спрямованим на незаконне заволодіння чужим майном шляхом обману та продажу належної потерпілому ОСОБА_8 на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 , нібито від імені власника, з використанням викрадених у нього особистих документів і отриманням правовстановлюючих та інших документів на квартиру, за завідомо підробленою довіреністю від імені власника квартири, тобто без його волевиявлення чи згоди на це, на користь раніше знайомої ОСОБА_9 з подальшим розпорядженням зазначеною квартирою від її імені, для цього розподілила ролі між групою осіб таким чином, що вона повинна надати приватному нотаріусу завідомо підроблену довідку з КП «Харківське міське БТІ» на вказану квартиру та отримані незаконним шляхом особисті документи продавця і правовстановлюючі документи на цю квартиру, привести схожого на ОСОБА_8 чоловіка, який виступатиме продавцем квартири, а не встановлена в ході досудового розслідування та судового провадження особа повинна підписати замість ОСОБА_8 договір купівлі-продажу належної йому квартири, без фактичної присутності ОСОБА_8 , за відсутності його волевиявлення щодо вчинення правочину від його імені, при цьому право власності на неї внаслідок цього буде зареєстровано приватним нотаріусом за ОСОБА_9 , яка не була обізнаною про злочинні наміри інших осіб заволодіти нерухомим майном, а діяла з метою отримання грошової винагороди.
 
Реалізуючи умисел злочинної групи, ОСОБА_7 12 листопада 2016 року у період з 11:00 до 15:00 надала приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_10 викрадені у ОСОБА_8 його особисті документи (паспорт громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_8 , свідоцтво про його народження), завідомо підроблений документ, а саме довідку Комунального підприємства «Харківське міське БТІ» від 15 вересня 2016 року № 2602055 щодо належності ОСОБА_8 на праві власності квартири, отримані незаконним шляхом за завідомо підробленою довіреністю від імені ОСОБА_8 на ім`я ОСОБА_7 , якою він уповноважував її бути його представником з вирішення усіх питань, пов`язаних із користуванням та розпорядженням належною йому квартирою, яку склала та посвідчила приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_11 30 серпня 2016 року і яку було зареєстровано в реєстрі вчинення нотаріальних дій за № 1634, документи: правовстановлюючий документ на квартиру-дублікат свідоцтва про право на спадщину за заповітом, довідку про зареєстрованих осіб та склад сім`ї, звіт про незалежну оцінку майна, і привела до нотаріуса чоловіка, зовні схожого на ОСОБА_8 . Після цього нотаріус ОСОБА_10 12 листопада 2016 року у період з 11:18 до 15:00, не усвідомлюючи обману зі сторони ОСОБА_7 та невстановлених осіб, із використанням наданих ОСОБА_7 документів склала і посвідчила зареєстрований в реєстрі вчинення нотаріальних дій за № 283 договір купівлі-продажу від 12 листопада 2016 року описаної вище квартири АДРЕСА_1 від імені продавця ( ОСОБА_8 ) про продаж ним цієї квартири покупцю- ОСОБА_9 , до якого внесла неправдиві відомості щодо волевиявлення продавця вказаної квартири ( ОСОБА_8 ), який насправді не був присутній у нотаріуса. Після цього невстановлена особа підписала цей договір від імені ОСОБА_8 з підробленням його почерку і підпису, а ОСОБА_9 підписала його від імені покупця, засвідчивши таким чином неправдивий факт купівлі нею квартири, хоча насправді не здійснювала її купівлі у потерпілого й не передавала за купівлю грошових коштів. У цей же день о 14:59 на підставі вказаного завідомо підробленого договору купівлі-продажу нотаріус ОСОБА_10 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_9 зареєструвала право власності на згадану квартиру.
 
Надалі 14 листопада 2016 року ОСОБА_9 , за вказівкою ОСОБА_7 , видала на її ім`я довіреність на користування і розпорядження зазначеною квартирою з метою забезпечення можливості розпорядження ОСОБА_7 незаконно набутим чужим майном, яку склала та посвідчила нотаріус ОСОБА_10 14 листопада 2016 року і яку було зареєструвано в реєстрі вчинення нотаріальних дій за № 285.
 
У результаті вказаних протиправних дій ОСОБА_7 , яка діяла за попередньою змовою з не встановленими в ході досудового розслідування та судового провадження особами, зазначена квартира АДРЕСА_1 , вартість якої становить 693 280 грн, що є особливо великим розміром, вибула із власності потерпілого ОСОБА_8 та фактично була набута у розпорядження ОСОБА_7 , чим власнику квартири ОСОБА_8 заподіяно матеріальну шкоду у вказаному розмірі.
 
Місцевий суд кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 190 КК і визнав доведеною її винуватість у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах.
 
Харківський апеляційний суд ухвалою від 12 березня 2025 року вирок суду першої інстанції залишив без зміни, а апеляційну скаргу захисника - без задоволення.
 
Вимоги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
 
На обґрунтування скарги захисник вказує на неналежне доведення розміру шкоди, завданої потерпілому, оскільки матеріали справи містять два висновки оціночної вартості квартири, які суперечать один одному і мають суттєву різницю у вартості, що впливає на кваліфікацію злочину, і такі розбіжності, усупереч вимогам статей 92, 332, 335, 370 КПК, не були усунуті судами, у тому числі шляхом призначення повторної експертизи чи допиту експертів.
 
Крім того, на думку касатора, сторона обвинувачення не довела й не розслідувала вчинення ОСОБА_7 злочинів, передбачених статтями 357, 358 КК, а саме щодо викрадення у потерпілого документів, підробки документів - довідки КП «Харківське міське БТІ» чи довіреності від 30 серпня 2016 року, також під час розгляду справи не було доведено складу цих правопорушень, отже такі обставини не могли ставитися за вину засудженій в формулюванні обвинувачення і, відповідно, не могли ураховуватися судами попередніх інстанцій та вважатися доведеними.
 
На переконання захисника, лист КП «Харківське БТІ» не є підтвердженням підробки довідки від 15 вересня 2016 року, виданої цією ж компанією, а довіреність не є підробленою, бо потерпілий звертався до нотаріуса із заявою про її скасування, тобто така довіреність дійсно було видано і зареєстровано, що виключає її підробку.
 
Підкреслює, що у межах кримінального провадження не було проведено жодних слідчих дій з метою перевірки того, що у нотаріуса під час підписання договору купівлі-продажу квартири був не потерпілий, та не підтверджено присутності іншої особи, поза тим, свідок повідомила, що присутній на підписанні чоловік був зовнішньо схожий на особу, зображену на фотознімку в паспорті, тож з огляду на зазначене, висновки суду про те, що особою на підписанні був не ОСОБА_8 , є необґрунтованими і передчасними.
 
Автор скарги стверджує, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги відсутності корисливого мотиву у ОСОБА_7 , оскільки вона за результатами укладення договору купівлі-продажу квартири будь-якої матеріальної вигоди не отримала, а довіреність від ОСОБА_9 на користування та розпорядження квартирою, відповідно до положень ч. 3 ст. 238 Цивільного кодексу України, не дає можливості представнику вчиняти правочини від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах.
 
Крім того, захисник звертає увагу, що суд першої інстанції безпідставно і усупереч вимогам ст. 23 КПК не допитав ключового свідка - ОСОБА_9 . Більш того, необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про допит експерта ОСОБА_12 та клопотань про призначення додаткової судово-почеркознавчої і судово-психіатричної експертиз, зважаючи на те, що потерпілий має інвалідність 2 групи з дитинства внаслідок психічного захворювання, перебуває на диспансерному обліку, тож, на думку сторони захисту, існує об`єктивна імовірність зміни його почерку та позиції.
 
Уважає, що місцевий суд порушив принцип змагальності сторін, право засудженої на захист і справедливий суд через позбавлення можливості доведення факту існування родинних зв`язків між представником потерпілого - ОСОБА_13 і експертом ОСОБА_12 , що у свою чергу унеможливлює проведення експертизи останньою і є підставою для самовідводу.
 
Наполягає, що апеляційний суд залишив поза увагою допущені місцевим судом порушення.
 
Зауважує, що суди попередніх інстанцій не дотрималися принципу справедливості та співмірності покарання і помилково дійшли висновку про неможливість застосування приписів ст. 75 КК до ОСОБА_7 . Уважає, що ці суди під час призначення покарання не урахували наявності на утриманні засудженої матері з інвалідністю 3 групи, яка потребує сторонньої допомоги, дитини та захворювання (вітректомії), яке потребує оперативного втручання.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
Захисник підтримав касаційну скаргу.
 
Прокурор заперечував щодо задоволення касаційної скарги захисника.
 
Іншим учасникам судового провадження було повідомлено про дату, час та місце судового розгляду, проте в судове засідання вони не з`явилися, клопотань або заяв про відкладення розгляду кримінального провадження не подавали.
 
Мотиви Суду
 
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника і прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши матеріали кримінального провадження, Суд дійшов таких висновків.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
За приписами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
 
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
 
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави для його ухвалення. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
 
Відповідно до ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, а також на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується його прав, свобод, законних інтересів, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.
 
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства. 
 
Апеляційний суд фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст.  409  КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 цього Кодексу.
 
Як неодноразово зазначав Верховний Суд, апеляційне провадження є важливою гарантією досягнення мети і виконання завдань кримінального провадження. Підтверджуючи законність судових рішень, ухвалених судами першої інстанції, вносячи в них зміни, а також скасовуючи незаконні судові рішення, суд апеляційної інстанції тим самим забезпечує охорону прав, свобод і законних інтересів учасників кримінального провадження з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
 
За приписами статей 370, 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Тобто закон вимагає від суду проаналізувати доводи, викладені в апеляційній скарзі, і дати на них мотивовані відповіді. Недотримання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке веде до скасування судового рішення. 
 
Суд апеляційної інстанції під час перегляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 цих вимог кримінального процесуального закону не дотримався та належним чином не перевірив доводів сторони захисту, викладених в апеляційній скарзі.
 
З матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд переглядаючи рішення місцевого суду за апеляційною скаргою захисника, виклав у своєму рішенні численні доводи скарги, однак розглянув лише викладені у прохальній частині доводи стосовно призначеного покарання, залишивши поза увагою доводи, наведені у самій скарзі, не проаналізувавши їх. 
 
Як убачається зі змісту касаційної скарги, основна частина яких перекликається із доводами апеляційної скарги, захисник, оскаржуючи рішення судів попередніх інстанцій, значну частину скарги відводить оскарженню встановлених фактичних обставин справи, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, таким обставинам.
 
Зокрема, адвокат посилається на необґрунтовану оціночну вартість об`єкта злочину, недоведеності вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, вчинення ОСОБА_7 злочинів, передбачених статтями 357, 358 КК, щодо викрадення у потерпілого документів, підробки документів - довідки КП «Харківське міське БТІ» чи довіреності від 30 серпня 2016 року, недоведеності, що під час підписання договору купівлі-продажу квартири потерпілий не був присутній, так само, як і не доведено присутність іншої особи.
 
Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що апеляційний суд, хоч і виклав доводи сторони захисту, наведені в апеляційній скарзі, утім не розкрив їх змісту достатньою мірою та, залишаючи скаргу без задоволення, усупереч вимогам ст.  419  КПК, залишив без відповіді та обґрунтування зазначені вище доводи сторони захисту.
 
З огляду на те, що забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (ст. 129 Конституції України, ст. 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), а зміст та форма кримінального провадження повинні узгоджуватися із загальними засадами кримінального провадження і, зокрема, із забезпеченням доступ до правосуддя, рішення суду апеляційної інстанції, у цьому провадженні, не можна вважати таким, що відповідає зазначеним вище вимогам закону.
 
Таким чином, на думку Суду, ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою, оскільки її постановлено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст.  438 КПК є підставою для скасування такого рішення з призначенням нового розгляду в цьому суді, під час якого суд повинен урахувати наведене, перевірити всі доводи, викладені в поданій апеляційній скарзі захисника, після чого ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення відповідно до положень процесуального та матеріального законів.
 
Тож Верховний Суд уважає, що касаційна скарга захисника, в частині, яка стосується допущених судом апеляційної інстанції істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, підлягає задоволенню, а ухвала апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 369, 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд
 
ухвалив:
 
Касаційну скаргу захисника задовольнити частково.
 
Ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 березня 2025 року у кримінальному провадженні стосовно  ОСОБА_7  скасувати й призначити новий розгляд у цьому суді.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                              ОСОБА_3