ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/8385/25  Номер провадження 22-ц/814/4443/25	Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т.В.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 грудня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Дряниця Ю.В., Лобов О.А., 
секретар Ванда А.М.,
з участю адвоката Фабро Є.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою в її інтересах представником - адвокатом Фабро Євгенієм Альбертовичем, 
на рішення Київського районного суду м.Полтави від 09 жовтня 2025 року, постановлене суддею Турченко Т.В. та присяжних: Балашової Н.М., Дубовик О.С.
у справі за заявою лікаря психіатра 6 відділення Комунального підприємства «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» Савченка Олега Валерійовича про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до закладу надання психіатричної допомоги, 

в с т а н о в и в:
       08.10.2025 лікар психіатр 6 відділення КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» Савченко О.В. звернувся в суд із заявою про застосування примусової госпіталізації у психіатричний стаціонар ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
       В обґрунтування вимог заяви зазначає, що 07.10.2025 о 12-10 год. до відділення лікарні в порядку примусової госпіталізації у супроводі старшого лейтенанта ОСОБА_2 та парамедика ОСОБА_3 була доставлена ОСОБА_1 з діагнозом: шизофренія, параноїдна форма, афективно-параноїдний синдром, стан загострення.
       Зазначає, що ОСОБА_1 неодноразово лікувалася в даній лікарні, не регулярно приймала підтримуючи препарати. Після виписки у 2024 році підтримуючого лікування не приймала, є інвалідом 3 групи по психічному захворюванню. Останнім часом поведінка неадекватна, згідно із заяв матері ОСОБА_4 не ночує вдома, викидає речі, проявляє агресію до матері та дитини, ображає, б`є та погрожує їх вбити. Також погрожує сусідам, ображає їх, рідну сестру не впустила до квартири, у зв`язку із чим оглянута дільничним психіатром за направленням якого повторно поступила в порядку примусової госпіталізації. 
       08.10.2025 ОСОБА_1 була оглянута комісією лікарів-психіатрів ПОКПЛ, якою встановлено діагноз: шизоафективний розлад, циркулярний тип, маніоформно-параноїдний синдром, стан загострення.
       Зважаючи на наявність у хворої тяжкого психічного розладу, відмову від добровільного лікування внаслідок пацієнтка вчиняє дії, які являють собою безпосередню небезпеку для себе на підставі статей 14, 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» та статей 279, 282 ЦК України, вважає наявними підстави для застосування примусової госпіталізації у психіатричний стаціонар ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
       Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 09.10.2025 заяву задоволено.
       Госпіталізовано в примусовому порядку на лікування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради».
       Рішення районного суду вмотивовано тим, що матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 за своїм станом здоров`я та діями становить небезпеку для оточуючих, а тому потребує примусової госпіталізації до психіатричного стаціонару. 
        ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Фабро Є.А., подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове, яким у задоволенні заяви відмовити.
       Зазначає, що одним із основних доказів небезпечності ОСОБА_1 є письмова заяви її матері ОСОБА_4 , яку вважає недостатньою для застосування примусової госпіталізації у психіатричний стаціонар.
       Звертає увагу, що заява ОСОБА_4 зводиться до загальних фраз та не містить жодної конкретики. Зокрема, відсутні відомості коли саме лунали погрози, за яких обставин, а також чи були вони реальними чи висловлювалися у запалі побутової сварки.
       Просить врахувати відсутність доказів фактичного насильства та відповідних звернень до правоохоронних органів. 
       Вважає, що наявні у справі докази, зокрема, зміст заяви лікаря ОСОБА_5 , дозволяють припускати наявність тривалого сімейного конфлікту. Відтак, заяву матері ОСОБА_4 слід розглядати не як об`єктивні свідчення, а як позицію однією зі сторін затяжного родинного конфлікту. При цьому неприпустимим є використання психіатричної допомоги, як інструменту для вирішення складних сімейних стосунків. 
       Вважає сумнівними покази сусідки ОСОБА_6 , оскільки у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що остання зверталася в правоохоронні органи з приводу спричинених їй ОСОБА_1 тілесних ушкоджень. Натомість сама лише рукописна заява ОСОБА_6 є її суб`єктивним твердженням, а не доказом існування відкритого кримінального провадження.
       Звертає увагу, що у заяві указана дата інциденту 10.05.2025, тобто два місяці до госпіталізації, тоді як Закон вимагає наявності безпосередньої та актуальної небезпеки.
       Із підстав викладеного вважає недоцільним врахування обставин пошкодження вітрини у 2024 році, оскільки неправомірне використання події річної давнини для обґрунтування позбавлення волі в теперішньому часі є хибним застосуванням норм матеріального права. 
       Доводить відсутність у матеріалах справи об`єктивних доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_1 вчинила або мала реальний намір вчинити дії, що становлять небезпеку. Зокрема, відсутні: протоколи про адміністративне правопорушення, витяги з ЄРДР, вироки суду, медичні довідки про нанесення тілесних ушкоджень, аудіо-чи відеозаписи погроз, свідчення незацікавлених осіб. 
       Зазначає, що висновок комісії лікарів-психіатрів від 08.10.2025 у своєму описі психічного стану ОСОБА_1 на момент огляду не наводить жодних прямих доказів її небезпечності. Натомість, твердження про те, що пацієнтка вчиняє дії, які являють собою безпосередню небезпеку для неї та оточуючих у висновку є суто декларативними і підтверджуються жодними об`єктивними даними, зафіксованими під час самого огляду.
       Просить врахувати, що довга історія хвороби та численні попередні госпіталізації не можуть бути самостійною підставою для поточної примусової госпіталізації. Навпаки, це свідчить про хронічний характер захворювання, яке потребує системного підходу, амбулаторного нагляду, психосоціальної реабілітації, а не про безальтернативність примусової ізоляції кожного разу при загостренні захворювання, особливо за відсутності доведених фактів суспільно небезпечних дій. 
       Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 10.11.2025 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 18.11.2025.
       Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
       У суді апеляційної інстанції адвокат Фабро Є.А. доводи апеляційної скарги підтримав, наполягав на її задоволенні. 
       Інші учасники судового процесу в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, що з огляду на положення ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. 
       Заслухавши доповідь судді, пояснення адвоката Фабро Є.А. тавивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
       Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 07.10.2025 ОСОБА_6 звернулася із заявою до КП «Полтавський обласний психіатричний заклад з надання психіатричної допомоги ПОР» з приводу примусового лікування її сусідки з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_7 , яка страждає психічним розладом. 
       Зазначила, що 20.08.2025 ОСОБА_7 замазала їй та сусідці з іншої квартири ОСОБА_8 дверні замки клеєм. Вони не змогли потрапити до квартир. Вона викликала поліцію, щоб це зафіксувати. Того ж дня прийшов майстер відкрити двері, вона стояла на вулиці, розмовляла з майстром та іншими свідками. У цей момент вийшла ОСОБА_7 , підійшла до неї ззаду та нанесла їй удар по голові та шиї двома кулаками. Люди, які знаходилися поруч, схопили її та тримали до приїзду поліції. Вона викликала швидку допомогу, яка відвезла її в травмпункт, де їй надали необхідну допомогу, зробили КТ, зафіксували тілесні ушкодження. На підставі викладеного проти ОСОБА_7 відкрито кримінальне провадження./а.с.7, 20/
       07.10.2025 ОСОБА_4 звернулася із заявою до КП «Полтавський обласний психіатричний заклад з надання психіатричної допомоги ПОР» з приводу примусового лікування її дочки ОСОБА_7 , яка страждає психічним розладом./а.с.8/
       07.10.2025 ОСОБА_1 направлена на госпіталізацію в психоневрологічний диспансер та психіатричну лікарню./а.с.6/ 
       08.10.2025 комісією лікарів-психіатрів КП «Полтавський обласний психіатричний заклад з надання психіатричної допомоги ПОР» складено висновок №9725/0611, яким установлено наступне.
       На стаціонарне лікування в 6 відділення лікарні в порядку примусової госпіталізації 07.10.2025 о 12.10 год. у супроводі старшого лейтенанта ОСОБА_2 №0012750 на машині ШД у супроводі парамедика ОСОБА_3 була госпіталізована ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 із діагнозом «Шизофренія, параноїдна форма, афективно-параноїдний синдром, стан загострення».
       Історія хвороби: спадковість психічними захворюваннями нібито не обтяжена. З юнацьких років відмічає в себе різкі коливання настрою від станів відчаю, туги до підвищеного настрою. Неодноразово лікувалася у даній лікарні з діагнозом «шизоафективний розлад, маніоформно-параноїдний синдром. Нерегулярно приймала підтримуючи дози Труксала, алкоголізувалася. 11.10.2024 у алкогольному сп`янінні розбила вітрини якихось магазинів. Була доставлена співробітниками поліції та охорони « ОСОБА_9 » та супроводі лікарів ШД з багаточисленними травмами голови, ребер у неадекватному стані, агресивною. 
       Після виписки у 2024 році підтримуючого лікування не приймала, є інвалідом 3 групи по психічному захворюванню. Останнім часом поведінка неадекватна, згідно із заявою матері ОСОБА_4 не ночує вдома, викидає речі, проявляє агресію до матері та дитини, ображає, б`є та погрожує вбити. Погрожує сусідам, ображає їх, рідну сестру не впускає в квартиру, у зв`язку із чим оглянута дільничним психіатром за направленням якого повторно поступає в порядку примусової госпіталізації.
       Психічний стан: всебічно орієнтовна вірно. Доступна контакту. Пізнає колишнього лікуючого лікаря. Розповідає, що дійсно вдома відчувала себе дуже погано, так, як і брат і сестра були проти неї, сварилися, за що її госпіталізували до стаціонару. Розповідає, що за останній період добре доглядала за своїм малолітнім сином, хоча визнає, що останнім часом стала погано спати, була дратівливою. Раціоналізує неадекватну поведінку вдома, виказує маячні ідеї відношення, впливу на адресу сусідів, матері. Емоційно неадекватна, конфліктна, агресивна. Галюцинації виявити не вдається. Амбівалетнтна, амбітендентна. Критика відсутня. 
       На підставі ст.16 Закону України «Про психіатричну допомогу» 08.10.2025 була оглянута комісією лікарів-психіатрів КП ОПЗЗПД у складі заступника головного лікаря з медичної частини ОСОБА_10 , завідувача відділенням О. Телюкова, лікаря-психіатра ОСОБА_11 .
       На момент огляду: всебічно орієнтовна вірно. Доступна контакту. Пізнає колишнього лікуючого лікаря. Розповідає, що дійсно вдома відчувала себе дуже погано, так, як брат і сестра були проти неї налаштовані, все робили їй назло, знущалися і тому чинила їм опір, сварилася, за що її госпіталізували до стаціонару. Розповідає, що за останній період добре доглядала за своїм малолітнім сином, хоча визнає, що останнім часом стала погано спати, була дратівливою. Раціоналізує неадекватну поведінку вдома, виказує маячні ідеї відношення, впливу на адресу сусідів, матері. Емоційно неадекватна, конфліктна, агресивна. Галюцинації виявити не вдається. Амбівалетнтна, амбітендентна. Критика відсутня. 
       Клінічний діагноз: шизоафективний розлад, циркулярний тип, маніоформно-параноїдний синдром, стан загострення.
       Зважаючи на наявність у хворої тяжкого психічного розладу, відмову від добровільного лікування внаслідок чого пацієнтка вчиняє дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї (повна відсутність критики до свого стану, категорична відмова від прийому лікування) на підставі статей 14, 16 Закону України «Про психіатричну допомогу», а також керуючись статтями 279, 282 ЦПК України, комісія лікарів-психіатрів дійшла висновку госпіталізувати ОСОБА_1 до психіатричного стаціонару в примусовому порядку./а.с.3/ 
       Задовольняючи заяву щодо госпіталізації ОСОБА_1 до психіатричного стаціонару, районний суд виходив із підстав наявності у хворої тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих. 
       Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції не погоджується з таких підстав.
       Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
       Згідно зі статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
       Зазначене положення закону узгоджується із пунктом 5 Принципу 4 «Визначення психічної хвороби» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психічної допомоги, прийнятих резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17.12.1991 №46/119, за змістом яких жодна особа або орган влади не може класифікувати індивіда як такого, що має психічну хворобу, інакше як з метою, що прямо пов`язана із психічним захворюванням або внаслідок психічного захворювання.
       Натомість, коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації (пункт 1 принципу 15 Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги).
       Відповідно до пункту 1 принципу 16 «Примусова госпіталізація» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги, будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу як пацієнт в примусовому порядку або вже була госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку можуть утримувати як пацієнта в психіатричному закладі в примусовому порядку, тоді і лише тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, що працює в області психіатрії, встановить відповідно до принципу 4 (діагноз про те, що особа страждає на психічне захворювання, встановлюється відповідно до міжнародних визнаних медичних стандартів), що дана особа страждає на психічне захворювання, і визначить:
а)        що внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам; або
b)        що в разі особа, чиє психічне захворювання є важким, а розумові здібності - ослабленими, відмова від госпіталізації або утримання даної особи в психіатричному закладі може привести до серйозного погіршення її здоров`я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути проведено за умови госпіталізації до психіатричного закладу у відповідності до принципу найменш обмежувальної альтернативи. 
       У випадку, зазначеному в підпункті b), необхідно, по можливості, проконсультуватися з другим таким фахівцем, що працює в області психіатрії. У разі проведення такої консультації госпіталізація до психіатричного закладу або утримання в ньому у примусовому порядку можуть мати місце лише за згодою другого фахівця, який працює в області психіатрії.
       Відповідно до частини шостої статті 284 ЦК України надання фізичній особі психіатричної допомоги здійснюється відповідно до закону.
       Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.
       Згідно зі статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.
       Примусова госпіталізація можливе лише за наявності одночасно таких умов: по-перше, лікування можливе лише у стаціонарних умовах лікарні; по-друге, встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відсутність необхідності щодо лікування особи лише в стаціонарних умовах виключає можливість примусової госпіталізації пацієнта до медичного закладу.
       Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 09.05.2024 у справі №206/3939/23.
       При цьому слід приймати до уваги, що тяжкий психічний розлад - це розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку (абзац 3 статті 1 Закону України «Про психіатричну допомогу»).
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.02.2018 у справі №2-1/07 (провадження № 14-9cвц18) вказано, що: «надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею, включно з правом на відшкодування будь-якої шкоди, завданої позбавленням свободи, якщо воно буде визнане таким, що не відповідає чинному законодавству України.
       Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.
       Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступень якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту "е" пункту 1 статті 5 Конвенції. Проте відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу».
       Частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.
       У справі, яка переглядається, установлено, що ОСОБА_1 періодично лікувалася у КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» з діагнозом «шизоафективний розлад, маніоформно-параноїдний синдром».
       Під час обстеження психічного стану ОСОБА_1 у КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради»комісія лікарів-психіатрів зробила висновок про наявність у хворої тяжкого психічного розладу, відмову від добровільного лікування внаслідок чого пацієнтка вчиняє дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї (повна відсутність критики до свого стану, категорична відмова від прийому лікування). Відтак, ОСОБА_1 підлягає госпіталізації до психіатричного стаціонару в примусовому порядку.
       Між тим сама собою наявність висновку лікаря-психіатра за відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, як і сама собою наявність діагнозу щодо встановлення психічного захворювання.
       При постановленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції викладене залишив поза увагою та достеменно не встановив, чи становить ОСОБА_1 небезпеку для себе і оточуючих, які конкретно її дії це підтверджують, та чи може вона завдати суттєвої шкоди своєму здоров`ю, життю чи здоров`ю інших осіб внаслідок тяжкого психічного розладу.
       При цьому апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги, що для госпіталізації особи в примусовому порядку до психіатричного закладу недостатньо самого лише факту наявності у особи психічної хвороби, як і можливих неприязних відносин з матір`ю та сусідами, а отже не можуть вважатися прямими доказами вчинення чи реального наміру вчинити дії, що являють собою небезпеку. Такими доказами є рішення органів національної поліції, прокуратури, суду про притягнення особи до адміністративної чи кримінальної відповідальності. Проте, таких рішень щодо ОСОБА_1 матеріали справи не містять. Відтак, врахування підлягає пункт 1 принципу 15 Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги, за змістом якого коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації.
       Із огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних та допустимих доказів, які б у своїй сукупності переконливо свідчили, що психічні розлади у ОСОБА_1 досягли такого рівня, який би виправдовував її примусову госпіталізацію до психіатричної лікарні. Тоді як без встановлення того факту, що поведінка особи є небезпечною для нього чи оточуючих, неможливо застосувати до неї такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу, адже, затримання особи може бути виправданим тільки у випадку, коли було розглянуто інші, менш суворі заходи, але вони виявилися недостатніми для захисту особи або суспільних інтересів, що вимагають затримання такої особи. Наведене відповідає позиції ЄСПЛ у справі «Вітольд Літва проти Польщі» №26629/95.
       Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення районного суду скасуванню, із постановленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви.
       Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану в її інтересах представником - адвокатом Фабро Євгенієм Альбертовичем, - задовольнити.
Рішення Київського районного суду м.Полтави від 09 жовтня 2025 року - скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви лікаря психіатра 6 відділення Комунального підприємства «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» ОСОБА_5 про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до закладу надання психіатричної допомоги - відмовити. 
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
       Повний текст постанови складено 16.12.2025.
Головуючий суддя                                                                 Л.І. Пилипчук

Судді                                                                                 Ю.В. Дряниця

                                                                               О.А. Лобов