КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3470/2026
Справа № 363/1466/21

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

28 січня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Вишгородського районного Київської області, ухвалене у складі судді Баличевої М.Б. в м. Вишгород 11 вересня 2025 року (повний текст рішення складено 19 вересня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В квітні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, уточнивши позовні вимоги в листопаді 2021 року, просила: 
встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період з 20 січня 2012 року по 26 вересня 2012 року; 
в порядку поділу майна визнати спільною сумісною власністю подружжя: житловий будинок загальною площею 255,4 кв.м., житловою площею 149, 3 кв.м. житловий будинок «А», навіс «Б», каналізаційна споруда «під Б», колонка питна «під Б», що розташований за адресою АДРЕСА_1 ; об`єкт незавершеного будівництва у АДРЕСА_2 ; земельну ділянку з кадастровим номером 7122586300:03:002:0008, загальною площею 0,0909 га. та садовий будинок, загальною площею 42,3 кв.м., за адресою: Черкаська область, Корсунь-Шевченківський район, с. Яблунівка, садівниче товариство «Росинка»; автомобіль марки SKODA, модель OCTAVIA А7, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; автомобіль марки MERSEDES-BENZ, модель GL500, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; майнові права на 2-кімнатну житлову квартиру Б043 за договором купівлі-продажу деривативу № Д23402/6043-4-И13 від 03 серпня 2020 року, договором купівлі-продажу майнових прав № 23402/6043-4-B13 від 03 серпня 2020 року; майнові права на 1-кімнатну житлову квартиру АДРЕСА_3 на АДРЕСА_4 за договором про участь у Фонді фінансування будівництва № 65-0502/2018-2 від 05 лютого 2018 року; готівкові кошти у розмірі 50000 доларів США, що за курсом Національного банку України становить 1400000 грн. та 350000 грн.;
визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини житлового будинку загальною площею 255, 4 кв.м., житловою площею 149, 3 кв.м. житловий будинок «А», навіс «Б», каналізаційна споруда «під Б», колонка питна «під Б», що розташований за адресою АДРЕСА_1 ;
виділити в натурі ОСОБА_1 1/2 частину житлового будинку загальною площею 255, 4 кв.м., житловою площею 149, 3 кв.м. житловий будинок «А», навіс «Б», каналізаційна споруда «під Б», колонка питна «під Б», що розташований за адресою АДРЕСА_1 ;
в порядку поділу майна визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки земельної ділянки загальною площею 0,12 га, кадастровий номер 3221888800:38:030:0178, за адресою: Київська область, Вишгородський район, Хотянівська сільська рада, яка необхідна для обслуговування житлового будинку загальною площею 255,4 кв.м., житловою площею 149,3 кв.м. житловий будинок «А», навіс «Б», каналізаційна споруда «під Б», колонка питна «під Б», що розташований за адресою АДРЕСА_1 ;
визначити, що частка ОСОБА_1 в об`єкті незавершеного будівництва у АДРЕСА_2 становить ;
визнати за ОСОБА_1 право вимоги за договором купівлі-продажу деривативу № Д23402/6043-4-И13 від 03 серпня 2020 року, договором купівлі-продажу майнових прав № 23402/5043-4-B13 від 03 серпня 2020 року, предметом яких є майнові права на 2-кімнатну житлову квартиру АДРЕСА_5 ;
визнати за ОСОБА_1 право вимоги за договором про участь у Фонді фінансування будівництва № 65-0502/2018-2 від 05 лютого 2018 року, предметом яких є майнові права на 1-кімнатну житлову квартиру АДРЕСА_6 ;
припинити право спільної сумісної власності подружжя та визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 на автомобіль марки MERSEDES-BENZ, модель GL500, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ;
припинити право спільної сумісної власності подружжя та визнати особистою приватною власністю ОСОБА_3 на автомобіль марки SKODA, модель OCTAVIA A7, реєстраційний номер - НОМЕР_1 ;
визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером 7122586300:03:002:0008, загальною площею 0,0909 га та 1/2 частину садового будинку, загальною площею 42,3 кв.м., що знаходяться за адресою: Черкаська область, Корсунь-Шевченківський район, с. Яблунівка, садівниче товариство «Росинка»;
стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 частину спільних сумісних коштів подружжя у розмірі 875000 грн.;
покласти на відповідача судові витрати.
Позов мотивувала тим, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з січня 2011 року та зареєстрували шлюб 27 вересня 2012 року, зазначене майно набуте або створене за час спільного проживання та шлюбу за спільні кошти та/або спільною працею, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу в рівних частках.

В травні 2021 року ОСОБА_3 подано зустрічний позов про поділ майна подружжя, в якому останній, уточнивши предмет позову в лютому 2023 року, просив визнати за ОСОБА_3 право власності на частину майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме:
- реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 282450532110 земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером 3211000000:01:074:0090 (цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд /присадибна ділянка/) за адресою: АДРЕСА_7 ;
- реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 170665471225 садовий будинок загальною площею 42,3 кв. м. (Складові частини цього об`єкта нерухомості: садовий будинок «А-1»; веранда «а»; літня кухня «Б»; сарай «В»; сарай «Г»; погріб «Д»; вбиральня «Ж»; споруди «1-5») за адресою: АДРЕСА_8 ;
- реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 170656371225 земельну ділянку площею 0,0909 га з кадастровим номером 7122586300:03:002:0008 (цільове призначення для індивідуального садівництва, Категорія земель: землі сільськогосподарського призначення) за адресою: АДРЕСА_8 ;
стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 вартість автомобілів, що є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, а саме:
- автомобіля марки SKODA, модель - OCTAVIA A7, номер кузова           НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2017 року випуску;
- автомобіля марки MERCEDES-BENZ, модель GL 500, номер кузова       НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_5 , 2010 року випуску, а також вказані автомобілі залишити у власності ОСОБА_1 ;
зобов`язання за кредитним договором від 06 липня 2017 року №0019/07/2017/009 залишити за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як солідарних боржників;
визнати за ОСОБА_3 право власності на майнові права за Договором про участь у Фонді фінансування будівництва № 65-0502/2018-3, укладеним 06 лютого 2018 року між довірителем ОСОБА_1 та управителем Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Житло-Капітал» (код ЄДРПОУ 35393445), за яким об`єктом інвестування є квартира АДРЕСА_9 (кадастровий номер земельної ділянки: 8000000000:78:151:0051);
покласти на відповідача за зустрічним позовом судові витрати. 
Позов мотивував тим, що за час шлюбу, окрім майна, зазначеного в первісному позові, було набуто й інше спільне майно, яке підлягає поділу, і все це майно, хоч і зареєстроване на ім`я позивача, було набуте за час шлюбу і є спільною сумісною власністю. Також сторони набули боргові зобов`язання за кредитним договором.
Зазначав, що набуте в шлюбі нерухоме майно, а також майнові права сторін за договором про участь у Фонді фінансування будівництва, підлягають поділу між сторонами шляхом визнання за кожним із них прав власності на частину нерухомого майна та шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на майнових прав за відповідним договором, оскільки при такому варіанті поділу відпадає необхідність встановлення вартості цього майна в порядку ст. 103 ЦПК України. Автомобілі мають бути залишені у власності одного з подружжя, інший з подружжя має право на отримання грошової компенсації вартості його частки в цьому майні. ОСОБА_3 вважає, що автомобілі мають бути залишені у власності ОСОБА_1 . Також вважав, що боргові зобов`язання подружжя за кредитним договором мають бути враховані шляхом покладення на сторони солідарної відповідальності з виконання зобов`язань за кредитним договором. 

Рішенням Вишгородського районного Київської області від 11 вересня 2025 року первісний та зустрічний позови частково задоволено, визнано об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 наступне майно та боргові зобов`язання:
садовий будинок загальною площею 42,3 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0909 га. з кадастровим номером 7122586300:03:002:0008, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_8 ; автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель GL 500, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; автомобіль марки SKODA, модель OCTAVIA A7, 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; майнові права на двокімнатну квартиру № Б043 за договором купівлі-продажу деривативу № Д23402/Б043-4И13 та договором купівлі-продажу майнових прав № 23402/Б043-4-В13 від 03 серпня 2020 року; майнові права на однокімнатну квартиру АДРЕСА_10 за договором № 65-0502/2018-3 від 06 лютого 2018 року; боргові зобов`язання за кредитним договором № 0019/07/2017/009 від 06 липня 2017 року, укладеним з АБ «Укргазбанк».
В порядку поділу спільного майна подружжя:
визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину садового будинку та 1/2 частину земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_8 за кожним; припинено право спільної сумісної власності на автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель GL 500, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , та визнано його особистою приватною власністю ОСОБА_1 ; припинено право спільної сумісної власності на автомобіль марки SKODA, модель OCTAVIA A7, 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та визнати його особистою приватною власністю ОСОБА_3 ; визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право вимоги по 1/2 частині майнових прав на двокімнатну квартиру АДРЕСА_5 за кожним; визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частині майнових прав на однокімнатну квартиру АДРЕСА_10 за кожним; визнано заборгованість за кредитним договором № 0019/07/2017/009 від 06 липня 2017 року, укладеним з АБ «Укргазбанк», спільним сумісним борговим зобов`язанням ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
В задоволенні іншої частини первісних та зустрічних позовних вимог відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 4449,20 грн. в рахунок відшкодування судового збору.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови в первісному позові та в частині задоволення вимоги зустрічного позову щодо визнання заборгованості за кредитним договором спільним сумісним борговим зобов`язанням подружжя, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 вересня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог за первісним позовом про поділ спільного майна подружжя та ухвалити в цій частині нове рішення, яким: встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період з 20 січня 2012 року по 26 вересня 2012 року; в порядку поділу майна визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок загальною площею 255,4 кв.м., житлова площа 149,3 кв.м., житловий будинок «А», навіс «Б», каналізаційна споруда «під Б», колонка питна «під Б», що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; об`єкт незавершеного будівництва у АДРЕСА_2 ; майнові права на 1-кімнатну квартиру АДРЕСА_6 за договором про участь у Фонді фінансування будівництва № 65-0502/2018-2 від 05 лютого 2018 року; готівкові кошти у розмірі 50000 доларів США, що за курсом НБУ становить 1 400 000 грн. та 350 000 грн.; визнати за ОСОБА_1 право власності на частини житлового будинку загальною площею 255,4 кв.м., житлова площа 149,3 кв.м., житловий будинок «А», навіс «Б», каналізаційна споруда «під Б», колонка питна «під Б», що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та виділити їй в натурі частину будинку за вказаною адресою; в порядку поділу майна визнати за ОСОБА_1 право власності на частки земельної ділянки загальною площею 0,12 га., кадастровий номер 3221888800:38:030:0178 за адресою Київська область, Вишгородський район, Хотянівська сільська рада, яка необхідна для обслуговування житлового будинку загальною площею 255,4 кв.м., житлова площа 149,3 кв.м., житловий будинок «А», навіс «Б», каналізаційна споруда «під Б», колонка питна «під Б», що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; визначити, що частка ОСОБА_1 в об`єкті незавершеного будівництва у АДРЕСА_2 становить ; визнати за ОСОБА_1 право вимоги за договором про участь у Фонді фінансового будівництва № 65-0502/2018-2 від 05 лютого 2018 року, предметом яких є майнові права на однокімнатну житлову квартиру АДРЕСА_6 ; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 частину спільних сумісних коштів подружжя у розмірі 875 000 грн.; відмовити у визнанні заборгованості за кредитним договором № 0019/07/2017/009 від 06 липня 2017 року, укладеним з АБ «Укргазбанк», спільним сумісним борговим зобов`язанням ОСОБА_1 ; покласти на ОСОБА_3 судові витрати.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводила обставини, встановлені судом першої інстанції, вказувала, що починаючи з січня 2012 року до 27 вересня 2012 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки впродовж указаного періоду вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю, і в судовому засіданні позивач підтвердила, що саме в цей період вони разом із ОСОБА_3 розпочали будівництво житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , саме тому вона вважає зазначений будинок спільною сумісною власністю. При цьому суду було надано докази у вигляді пояснень позивача, спільні фотознімки сторін, фотознімки на етапі будівництва будинку, фотознімки з родичами та спільними друзями, яких позивач бажає викликати в судове засідання як свідків. 
Вказувала, що до подання первісного позову, обґрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання спільною сумісною власністю будинку за адресою АДРЕСА_1 , надала до суду витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідно до якого житловий будинок було зареєстровано 04 вересня 2020 року на ОСОБА_3 . На час звернення до суду вона була впевнена, що збудований подружжям будинок було зареєстровано після фактичного завершення будівництва, а саме у березні 2020 року, при цьому оформленням документів щодо реєстрації будинку займався колишній чоловік. Лише під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачу стало відомо про державну реєстрацію прав на будинок за день до шлюбу на ОСОБА_3 . Вже згодом позивач змогла ознайомитися з інвентаризаційною справою на будинок, відповідно до якої, як виявилося, будинок був збудований та введений в експлуатацію в період з 11 по 26 вересня 2012 року, тобто за 14 днів. З метою усунення вказаних суперечностей позивачем було подано клопотання про проведення будівельно-технічної експертизи, щодо відповідності об`єкту за вказаною адресою проектно-технічній документації на будівництво, а також відповідності виконаних будівельних робіт на вказаному об`єкті проектній документації та вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва, однак зазначене клопотання суд першої інстанції не задовольнив. Також було відмовлено у залученні третіх осіб, які проводили реєстрацію будинку, видавали та підписували суперечливі документи інвентаризаційної справи на будинок.
Звертала увагу, що переведення будинку з садового у житловий відбулося під час укладення шлюбу між сторонами, що було залишено поза увагою суду першої інстанції, та відмовлено у задоволенні клопотання про проведення експертизи, одним із запропонованих питань якої було саме визначення вартості будинку. Також судом не враховано, що вже перебуваючи у шлюбі, сторони добудували мансардний третій поверх будинку, закінчили ремонт, добудували гараж, літній будинок, зробили всі комунікації, придбали меблі та побутову техніку. Будівництво будинку в період спільного проживання здійснювалося в інтересах сім`ї, тому саме на ОСОБА_3 , як на сторону, яка це заперечує, покладено обов`язок доводити протилежне. 
Не дослідженим і не вирішеним є питання щодо зведених надвірних споруд на земельній ділянці пл. 0,12 га., де крім будинку в період шлюбу було зведено гараж і кам`яну огорожу.
Звертала увагу, що протягом розгляду справи ОСОБА_3 не надав суду докази, які підтверджують у нього наявність коштів, які дозволяли б йому звести будинок на 255,4 кв.м. за 14 днів самостійно без допомоги позивача та ввести його в експлуатацію, а також не спростував відсутність інших прибудинкових споруд на земельній ділянці. Не надав доказів, які роботи і переобладнання були проведені з часу укладення шлюбу, які дозволили переоформити будинок з садового на житловий, і що це було зроблено за його особисті кошти.
Звертала увагу, що нею серед інших вимог було заявлено вимогу щодо поділу будинку в натурі, таким чином, суд мав встановити можливість поділу об`єкта нерухомості відповідно до вимог, передбачених будівельними нормами та правилами, з цією метою аналогічно заявлялося клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, однак у його задоволенні судом було відмовлено.
Зазначала, що у задоволенні позовних вимог щодо поділу об`єкту незавершеного будівництва у АДРЕСА_2 судом було відмовлено лише з тих підстав, що позивачем не було заявлено питань щодо предмету доказування у поданому клопотанні про призначення судової будівельно-технічної експертизи.
Посилалася на положення ст. 103 ЦПК України, зауважувала, що з рішення суду першої інстанції слідує, що суд дійшов висновку про необхідність проведення експертизи, але не призначив, тому що представник відповідача заперечував проти її призначення, інших обґрунтувань не було надано. Судом у рішенні зазначено, що питання, яке мало бути поставлено експерту, є визначення вартості майна до та після поліпшень, чи є збільшення вартості істотним, та що саме стало причиною такого збільшення. З аналізу ст. 103 ЦПК України вбачається, що саме на суд покладено обов`язок визначати ті питання, які будуть остаточно поставлені з врахуванням доводів учасників та наявними іншими доказами у справі. Суд першої інстанції не позбавлений можливості в тому числі з власної ініціативи призначити експертизу для з`ясування питання, що потребує спеціальних знань.
Вказувала, що напередодні судового засідання 08 травня 2025 року їй стало відомо з Єдиного державного реєстру декларацій, що відповідно до поданої декларації за 2024 рік ОСОБА_3 будинок за вказаною адресою було введено в експлуатацію. Відповідно до декларації, площа будинку збільшилася з 48,8 кв.м. до 204,5 кв.м., тобто збільшена з часу початку реконструкції 2013 року та будівництва орієнтовно в 5 разів, а право власності було оформлене через рік після розлучення 08 грудня 2022 року. Крім того, у цій декларації не було зазначено інші капітальні споруди, зведені в період шлюбу (баня з мансардою, літній будинок). Всі документи на будинок та прибудинкові споруди знаходяться у відповідача, а тому до суду не подавалися. 
Разом із тим, 09 травня 2025 року позивачем було заявлено клопотання про уточнення питань по судовій експертизі, одним з питань якої було витребування у відповідача документів на будинок за вказаною адресою, однак і у даному клопотанні судом було безпідставно відмовлено.
Щодо відмови суду у вимозі поділу грошових коштів у розмірі 50000 доларів США та 350000 грн. в індивідуальному сейфі у ПАТ АБ «Укргазбанк», пояснювала, що на підтвердження зазначених обставин нею надано договір від 13 вересня 2019 року та додаткову угоду до нього, договір добровільного страхування, платіжну квитанцію про оплату користування банківським сейфом та декларацію, подану ОСОБА_3 за 2019 рік. Відмовляючи в позові, суд дійшов висновку, що позивач не надала доказів наявності цих коштів на момент припинення ведення спільного господарства. Наголошувала, що ОСОБА_3 не надав жодного доказу, який спростовував би презумпцію спільного майна, а саме грошових коштів, що знаходились станом на 2019 рік в індивідуальному сейфі, не надав суду доказів, що кошти належали йому на праві приватної власності, а також, що ці кошти були використані для купівлі квартири, про що було зазначено у заявах по суті справи. При цьому суд не врахував, що готівкові кошти, що задекларовані державними службовцями чи іншими суб`єктами декларування, можуть бути доказом їхнього існування та часу спільного проживання. 
Одночасно суд не врахував дату відкриття рахунку, не визначив походження коштів, ким такі кошти були внесені, чи є вони об`єктом спільної власності, що свідчить про формальний підхід до розгляду справи.
Зазначала про вибірковість позиції відповідача, оскільки ним самим у декларації за 2019 рік було відображено, що автомобіль MERCEDES-BENZ д.н.з. НОМЕР_2 належить на праві власності ОСОБА_1 , однак під час судового розгляду він заперечив даний факт і просив у зустрічному позові суд першої інстанції визнати за ним вартості автомобіля, як об`єкту спільної сумісної власності подружжя.
Щодо відмови у задоволенні вимог в частині поділу майнових прав на квартиру за адресою АДРЕСА_11 , номер секції 2, поверх 15, пл. 46,76 кв.м., вказувала, що єдиним спростуванням набуття права власності на майнові права подружжя на вказану квартиру представник відповідача зазначив відсутність підписів представників сторін у поданому до суду примірнику договору. При цьому ОСОБА_3 не надав жодних доказів, що зазначений договір є неукладеним. При зверненні до суду позивачу не було відомо, в який спосіб договір укладено, але було достеменно відомо про факт такого укладення, адже нею на виконання зобов`язань за договору постійно передавалися грошові кошти ОСОБА_3 . Оскільки саме відповідач займався питаннями оформлення договорів або реєстраційними справами майна, а також зберігав їх у сейфі, до якого позивач не мала доступу, нею до суду був поданий наявний примірник договору. 
Звертала увагу, що у позові та судових засіданнях позивачем неодноразово наголошувалось, що в той день у ЖК «Lake House» подружжя придбало майнові права на дві квартири, оформивши на кожного з них по одній квартирі та домовившись, що після досягнення їх доньками повноліття ці квартири вони подарують їм.
Фактично суд першої інстанції, відкидаючи доводи позивача, дійшов висновку про недостовірність наданих нею пояснень. Аби довести протилежне, 11 жовтня 2025 року стороною позивача було скеровано адвокатський запит до ТОВ «Фінансова компанія «Житло-Капітал» про надання інформації та документів. У даному випадку суд в межах повноважень, визначених ч. 7 ст. 71 ЦПК України, не був позбавлений можливості самостійно звернутися із таким запитом та витребувати інформацію для усунення суперечностей і протиріч. ОСОБА_3 приховав підписаний примірник договору від 05 лютого 2018 року, який був у нього на зберіганні.
Щодо визнання заборгованості за кредитним договором № 0019/07/2017/009 від 06 липня 2017 року, укладеного з АБ «Укргазбанк», спільним сумісним борговим зобов`язанням, пояснювала, що станом на дату подання апеляційної скарги жодних зобов`язань за кредитним договором немає, що підтверджується листом від 09 жовтня 2025 року АБ «Укргазбанк» на адвокатський запит. Під час розгляду справи відповідач наполягав на задоволенні цієї вимоги та існуванні такого боргу, фактично вводячи суд в оману.
Звертала увагу, що виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок особистих коштів одного з них, може бути підставою для вимог до іншого з подружжя, в тому числі за правилами ст. 544 ЦК України. Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення ОСОБА_3 за особисті кошти кредитної заборгованості, а не визнання вже погашеної заборгованості спільним сумісним боргом, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду від 06 червня 2018 року в справі № 712/6574/16-ц.
Вказувала, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд встановив, що позивачем при поданні позову було сплачено судовий збір в розмірі 6810 грн., однак зазначена обставина не відповідає дійсності, оскільки нею сплачено 11350 грн.

Також разом із апеляційною скаргою позивачем подано два клопотання про призначення судової експертизи, мотивовані тим, що у суді першої інстанції заявлялося клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи, однак протокольною ухвалою суду від 05 серпня 2025 року у задоволенні клопотань відмовлено. 
Пояснювала, що разом із первісним позовом нею було подано клопотання від 08 квітня 2021 року про призначення будівельно-технічної експертизи на об`єкт незавершеного будівництва з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_2 . В зв`язку з тим, що згаданий будинок на час звернення до суду не був добудований і не був введений в експлуатацію, позивачем було запропоновано питання, які, на її думку, потребували висновку експерта. Напередодні судового засідання 08 травня 2025 року позивачу з Єдиного державного реєстру декларацій стало відомо, що відповідно до поданої за 2024 рік декларації ОСОБА_3 було введено в експлуатацію 08 грудня 2022 року та на нього видано документи про державну реєстрацію. В зв`язку з даною обставиною до суду було подано 09 травня 2025 року клопотання про долучення додаткових доказів та уточнення питань по експертизі в зв`язку із зміною статусу об`єкта експертизи та його державною реєстрацією. 
При цьому ухвалою суду першої інстанції від 23 липня 2023 року було закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду, одночасно вирішено розглядати клопотання про призначення експертиз під час саме судового розгляду. Фактичний розгляд такого клопотання відбувся через п`ять років після його подання, а тому фактичні обставини з плином часу були суттєво змінені. Протягом всього часу позивач стверджувала, що перебуваючи в шлюбі, вони спільно з відповідачем вирішили зробити реконструкцію згаданого будинку та добудували прибудинкові надвірні споруди, будівництво розпочато в 2013 році і тривало до 2020 року, фактично до часу розірвання шлюбу. Крім того, позивачем надано відповідні докази суду першої інстанції, зокрема фотознімки за різні роки, на яких чітко видно, як відбувалось будівництво будинку та інших капітальних споруд. На підтвердження зазначеного позивачем також було надано як доказ декларацію ОСОБА_3 за 2024 рік, відповідно до якої площа збудованого будинку складає 204,5 кв.м., а право власності оформлене через рік після розлучення 08 грудня 2022 року. До проведеної реконструкції площа будинку склала 48,8 кв.м. 
До того ж в судових засіданнях представник позивача зазначав, що відповідачем не зазначено у декларації за 2024 рік інші капітальні споруди, що були зведені в період шлюбу. 
Враховуючи вказані обставини, на переконання позивача, суд мав призначити будівельно-технічну експертизу по будинку з надвірними спорудами за вказаною адресою. Суд у рішенні дійшов висновку про необхідність проведення експертизи для встановлення обставин, які потребують спеціальних знань, але не призначив її в зв`язку з відсутністю поставлених питань щодо предмету доказування та у зв`язку із запереченнями представника відповідача.

У другому з клопотань про призначення експертизи позивач пояснювала, що дане клопотання нею було подано до суду першої інстанції, яке первісно не подавалося разом із позовом, оскільки у позивача були відсутні правовстановлюючі документи на зазначений об`єкт. Зокрема, позивачу стало відомо про нові обставини, про які їй не було відомо станом на дату подачі позовної заяви, а саме про державну реєстрацію прав на будинок за день до реєстрації шлюбу, а також, як виявилось відповідно до інвентаризаційної справи, будинок за адресою АДРЕСА_1 був збудований та введений в експлуатацію в період з 11 вересня по 26 вересня 2012 року, тобто за 14 днів. 
Звертала увагу, що в матеріалах справи наявні фотознімки будинку, на яких можна побачити, що будівництво розпочалося значно раніше, ніж про це зазначено у документах інвентаризаційної справи. Також позивач наполягала в суді першої інстанції, що загальна площа будинку значно більша, і у згаданій документації відсутня інформація про збудовані під час шлюбу прибудинкові споруди (гараж, літній будинок, кам`яна огорожа). Саме з метою усунення зазначених суперечностей, визначення вартості об`єкту та можливості поділу, позивач подала клопотання про проведення експертизи, однак зазначене клопотання суд першої інстанції не задовольнив, належної оцінки її доводам не надав.
Протягом всього часу розгляду справи позивач стверджувала, що проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем, орієнтовно з травня 2012 року вони розпочали будівництво житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 . Фактично будівництво було завершене у 2020 році, саме тому, позивач вважає зазначений будинок спільною сумісною власністю. 
На підтвердження зазначеного суду було надано пояснення позивача в судовому засіданні, спільні фотознімки сторін на етапі будівництва будинку, фотознімки з родичами та спільними друзями. 
У рішенні суд першої інстанції жодним чином не згадав заявленого клопотання про призначення експертизи та підстав відмови. У судовому засіданні суд послався лише на тривалий розгляд справи, що фактично було мотивом відмови у задоволенні клопотання.
На підставі вищевикладеного просила призначити будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручити експертам КНДІСЕ, витребувати у відповідача документи на будинок з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_2 для проведення експертизи, вирішити питання доступу експерту до будинку за вказаною адресою, на вирішення експертизи поставити такі питання: 1) чи відповідає об`єкт за адресою АДРЕСА_2 проектно-технічній документації на його будівництво; 2) чи відповідають виконані будівельні роботи на об`єкті за адресою АДРЕСА_2 проектній документації та вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва; 3) яка технічна характеристика об`єкту за адресою АДРЕСА_2 та належних до нього господарських будівель і споруд; 4) який ступінь будівельної готовності об`єкту за адресою АДРЕСА_2 ; 5) якщо об`єкт є на стадії незавершеного будівництва, то яка вартість будівельних матеріалів, обладнання та конструктивних елементів, використаних для будівництва незавершеного будівництва, за адресою АДРЕСА_2 ; 6) в який період часу виконано роботи зі спорудження об`єкта будівництва та прибудинкових споруд за адресою АДРЕСА_2 ; 7) чи можливо провести поділ об`єкта будівництва та прибудинкових споруд за адресою АДРЕСА_2 відповідно до ідеальних часток співвласників. Оплату за проведення судової експертизи покласти на учасників справи в рівних частинах. 
Також позивач просила призначити будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручити експертам КНДІСЕ, вирішити питання доступу експерту до будинку з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_1 , на розгляд та вирішення експерта поставити питання: 1) чи проводилась перебудова або реконструкція садового будинку з надвірними будівлями з 26 вересня 2012 року, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , якщо так, то які саме будівельні роботи проводились, яка вартість будівельних матеріалів, що були використані для будівництва, як змінилась вартість будинку після проведених робіт на дату проведення експертизи; 2) чи відповідає об`єкт за адресою АДРЕСА_1 проектно-технічній документації на її будівництво; 3) чи відповідають виконані будівельні роботи на об`єкті за адресою АДРЕСА_1 проектній документації та вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва; 4) яка дійсна загальна площа, в тому числі житлова та нежитлова, житлового будинку та надвірних споруд, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , відповідно до ідеальних часток співвласників; 5) чи можливо провести поділ житлового будинку та прибудинкових споруд за адресою АДРЕСА_1 відповідно до ідеальних часток співвласників; 6) чи можливо з технічної точки зору визначити варіанти користування домоволодінням за адресою АДРЕСА_1 з урахуванням ідеальних часток співвласників; 7) якщо так, то вказати можливі варіанти виділення часток, якщо ні, то вказати, які можливі варіанти з незначним відступом від ідеальних часток, та вказати всі можливі варіанти розподілу. Оплату за проведення судової експертизи покласти на учасників справи в рівних частинах.

Крім того, до апеляційної скарги долучено нові докази, а саме непідписаний лист на бланку АТ «Укргазбанк» без дати, направлений як відповідь на адвокатський запит (а. с. 36 т. 5).
Обґрунтовуючи клопотання про долучення доказу, позивач посилалася на те, що отримала лист АБ «Укргазбанк» після ухвалення рішення і цей доказ є важливим, оскільки спростовує вимогу зустрічного позову про визнання заборгованості за кредитним договором № 0019/07/2017/009 від 07 липня 2017 року, укладеним з АБ «Укргазбанк», спільним сумісним борговим зобов`язанням сторін. 

Також разом із апеляційною скаргою позивачем подано клопотання про допит відповідача ОСОБА_3 як свідка в порядку ст. 92 СК України, посилаючись на те, що такий захід, як допит відповідача в якості свідка, є наразі єдиною можливістю з`ясувати, як було збудовано та введено в експлуатацію будинок пл. 255,4 кв.м. за 14 днів і за рахунок яких коштів, з якого часу відповідач почав проживати і вести спільне господарство з позивачем, що було зроблено в період шлюбу у садовому будинку, аби у 2020 році переоформити будинок на житловий, чому у деклараціях не зазначена вся інформація по нерухомому майну. Крім того, допит як свідка ОСОБА_3 дасть можливість з`ясувати розбіжності в доказах, які наявні в матеріалах справи, зокрема що стосується реконструкції дачного будинку за адресою АДРЕСА_2 ), а також дасть можливість остаточно визначитися з питаннями, які необхідні для проведення будівельно-технічних експертиз. 

Від ОСОБА_3 у особі представника ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні всіх процесуальних клопотань позивача або залишити їх без розгляду, оскільки такі клопотання подані з пропуском строків, передбачених ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України та не містять вимоги про поновлення пропущених процесуальних строків щодо збирання доказів; апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Наводив власні аргументи проти доводів апеляційної скарги, вказуючи, що апеляційна скарга ґрунтується лише на припущеннях та її аргументи суперечать зібраним у справі доказам, що є достатньою підставою для її відхилення та залишення в силі оспорюваного рішення суду першої інстанції.

28 січня 2026 року до суду надійшло клопотання позивача про долучення доказів до матеріалів справи, а саме копію договору № 65-0502/2018-2 від 05 лютого 2018 року. Позивач вказувала, що не мала можливості у встановлені процесуальні строки подати такий доказ в зв`язку з тимчасовою втратою документа та неможливості доступу до оригіналів таких документів, які знаходилися у сейфі ОСОБА_3 . 
Також 28 січня 2026 року до апеляційного суду надійшло клопотання позивача про виклик і допит свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які можуть підтвердити факт спільного проживання однією сім`єю. Позивач вказувала, що не мала контактних даних цих свідків, і такі вдалося здобути лише на етапі розгляду справи в апеляційному суді.

Вирішуючи заявлені клопотання, апеляційний суд враховував наступне.
Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).
Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Оцінюючи обґрунтованість заявлених клопотань про призначення експертиз та перевіряючи наявність підстав для їх задоволення, апеляційний суд враховує, що одночасно з позовом 02 квітня 2021 року позивачем було подано клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, на вирішення якої запропоновано поставити питання: 1) який перелік та об`єми фактично виконаних будівельних робіт з будівництва (ремонту, реконструкції) будинку у АДРЕСА_2 ; 2) яка вартість фактично виконаних робіт з будівництва (ремонту, реконструкції) будинку у АДРЕСА_2 ; 3) яка вартість будинку у АДРЕСА_2 ; 4) який вид будівництва (нове будівництво, реконструкція, капітальний ремонт тощо) фактично виконаний на об`єкті - у АДРЕСА_2 ; 5) чи є об`єкт (результат виконання робіт) у АДРЕСА_2 нерухомим майном; 6) який ступінь будівельної готовності незавершеного будівництвом об`єкта - будинку у АДРЕСА_12 ) чи є технічна можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва розділити (виділити частку, визначити порядок користування) об`єкта нерухомого майна відповідно до часток співвласників (1/2 частки кожній із сторін); 8) які варіанти розподілу (виділення частки, визначення порядку користування об`єкта нерухомого майна можливо визначити відповідно до часток співвласників (1/2 частки кожній із сторін) та вимог нормативно-правових актів (а. с. 40 т. 1).
Клопотань про витребування у відповідача правовстановлюючих документів на зазначене нерухоме майно, яке позивач просила визнати спільним майном подружжя, нею разом із позовом не подавалось.

31 травня 2021 року до суду надійшов відзив ОСОБА_3 на позовну заяву, до якого було долучено копію витягу про державну реєстрацію прав на садовий будинок за адресою АДРЕСА_1 та копію інвентаризаційної справи (а. с. 205 - 211 т. 1).
В підготовчому засіданні 26 березня 2025 року суд першої інстанції повідомив про розгляд клопотання про призначення експертизи, заявлене позивачем, у наступному засіданні, призначеному на 12 травня 2025 року (а. с. 86 т. 4).
09 травня 2025 року представником позивача подано до суду клопотання про призначення експертизи (а. с. 125 - 128 т. 4), у якому позивач просила призначити судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручити обраній судом експертній установі, на вирішення експерта поставити питання: 1) чи відповідає об`єкт за адресою АДРЕСА_1 проектно-технічній документації на його будівництво; 2) чи відповідають виконані будівельні роботи на об`єкті за адресою АДРЕСА_1 проектній документації та вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва; 3) яка технічна характеристика житлового будинку та належних до нього господарських будівель та споруд; 4) яка вартість будинку за адресою АДРЕСА_1 ; 5) чи можливо провести поділ житлового будинку та прибудинкових споруд за адресою АДРЕСА_1 відповідно до ідеальних часток співвласників; 6) чи можливо з технічної точки зору визначити варіанти користування домоволодінням за адресою АДРЕСА_1 з урахуванням ідеальних часток співвласників; 7) якщо так, то вказати можливі варіанти виділення часток, якщо ні, то вказати, які можливі варіанти з незначним відступом від ідеальних часток, та вказати всі можливі варіанти розподілу; 8) якщо варіанти розподілу вказаного домоволодіння неможливі, то зазначити, чому саме; 9) якщо потрібно, то вказати, які необхідно провести роботи по переобладнанню житлового будинку та господарських будівель для можливого визначення варіантів поділу. Оплату за проведення судової експертизи покласти на учасників справи в рівних частинах.
Також 09 травня 2025 року представником позивача подано до суду клопотання про уточнення питань по судовій експертизі, запропонованих у раніше поданому клопотанні від 02 квітня 2021 року (а. с. 130 - 132 т. 4), у якому позивач просила на вирішення експерта поставити питання: 1) чи відповідає об`єкт за адресою АДРЕСА_2 проектно-технічній документації на його будівництво; 2) чи відповідають виконані будівельні роботи на об`єкті за адресою АДРЕСА_2 проектній документації та вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва; 3) яка технічна характеристика житлового будинку та належних до нього господарських будівель та споруд; 4) яка вартість будинку за адресою АДРЕСА_2 ; 5) чи можливо провести поділ житлового будинку та прибудинкових споруд за адресою АДРЕСА_2 з урахуванням ідеальних часток співвласників; 6) чи можливо з технічної точки зору визначити варіанти користування домоволодінням за адресою АДРЕСА_2 з урахуванням ідеальних часток співвласників; 7) якщо так, то вказати можливі варіанти виділення часток, якщо ні, то вказати, які можливі варіанти з незначним відступом від ідеальних часток, та вказати всі можливі варіанти розподілу; 8) якщо варіанти розподілу вказаного домоволодіння неможливі, то зазначити, чому саме; 9) якщо потрібно, то вказати, які необхідно провести роботи по переобладнанню житлового будинку та господарських будівель для можливого визначення варіантів поділу. Оплату за проведення судової експертизи покласти на учасників справи в рівних частинах.

Згідно з частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Ухвалою суду, постановленою в судовому засіданні 05 серпня 2025 року без оформлення окремого документа, з урахуванням тривалості розгляду справи, пояснень представників сторін та досліджених письмових доказів по справі в задоволенні клопотань про призначення експертизи відмовлено в зв`язку з їх необґрунтованістю і відсутністю поставлених питань щодо предмету доказування у даній справі (а. с. 186 т. 4).
Апеляційний суд погоджується з такими висновками, оскільки, посилаючись на те, що спірне нерухоме майно є спільним майном подружжя в зв`язку з тим, що за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат, позивач у поданих нею клопотаннях про призначення експертизи не порушувала питання щодо встановлення вартості цього майна станом на час реєстрації шлюбу, а також станом на час його розірвання. 
Натомість, позивачем на вирішення експертизи поставлено питання, які не мають відношення до предмету доказування та змісту заявлених вимог.
Отже, заявлені позивачем клопотання розглянуті судом та відхилені з належним правовим мотивуванням прийнятого рішення.

Також апеляційний суд враховує, що при зверненні до суду із позовом ОСОБА_1 не подавала клопотання про призначення судово-технічної експертизи, об`єктом якої є будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 , і подала відповідне клопотання лише в травні 2025 року.
Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що позивач під час розгляду справи судом першої інстанції не була позбавлена можливості відповідно до положень ст. 106 ЦПК України подати до суду висновок експерта, складений на її замовлення, однак вказаною можливістю не скористалась.
Оцінюючи доводи позивача, що розгляд клопотання про призначення експертизи відбувся через п`ять років після його подання на стадії судового розгляду, апеляційний суд враховує, що дійсно, клопотання про призначення експертизи, подане разом із позовною заяву, не було вирішене в підготовчому провадженні, як це передбачено п. 8 ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Разом із тим, клопотання було фактично розглянуто судом по суті, і доводи ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про необхідність призначення експертизи.
Враховуючи наведене, апеляційним судом відмовлено у задоволенні клопотань про призначення експертизи, долучених до апеляційної скарги, в зв`язку з їх необґрунтованістю.

Щодо клопотання про долучення нових доказів, а саме листа АБ «Укргазбанк» від 09 жовтня 2025 року, апеляційним судом відмовлено у задоволенні клопотання про долучення до матеріалів справи нових доказів в зв`язку із поданням таких доказів із порушенням порядку, встановленого ЦПК України.
Крім того, наданий позивачем доказ (лист АБ «Укргазбанк» від 09 жовтня 2025 року) не існував на момент ухвалення рішення судом першої інстанції та не досліджувався ним, що прямо суперечить правовим висновкам Верховного Суду в постановах від 16 червня 2021 року у справі № 336/1461/19 (провадження № 61-17391св20), від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21), від 14 липня 2021 року у справі № 405/2098/18 (провадження № 61-106св21), в яких зроблено правовий висновок про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.
Таким чином, апеляційний суд не може врахувати новий доказ як доказ, яким заявник обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до ст. 92 ЦПК України сторони, треті особи та їхні представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 91 ЦПК України заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі.
Клопотання про допит свідків позивачем під час розгляду справи судом першої інстанції не заявлялося, і у клопотанні, поданому до апеляційного суду, відсутнє належне обґрунтування неможливості його подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача.
Виходячи із вищевикладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що клопотання про виклик свідків є необґрунтованими, заявлені з порушенням строку, передбаченого ч. 3 ст. 91 ЦПК України, та задоволенню не підлягають.

В судовому засіданні брав участь представник позивача ОСОБА_2., який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, та представник відповідача ОСОБА_4 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частково задовольняючи первісний та зустрічний позови, визнаючи об`єктами спільної сумісної власності подружжя садовий будинок загальною площею 42,3 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0909 га з кадастровим номером 7122586300:03:002:0008, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_8 ; автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель GL 500, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; автомобіль марки SKODA, модель OCTAVIA A7, 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; майнові права на двокімнатну квартиру № Б043 за договором купівлі-продажу деривативу № Д23402/Б043-4И13 та договором купівлі-продажу майнових прав № 23402/Б043-4-В13 від 03 серпня 2020 року; майнові права на однокімнатну квартиру АДРЕСА_10 за договором № 65-0502/2018-3 від 06 лютого 2018 року, а також здійснюючи поділ зазначеного майна між подружжям шляхом визнання за кожним із них права власності на частину нерухомого майна та право вимоги на частину майнових прав, а також визнання за кожним із подружжя права власності на транспортний засіб, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст. 60, 70 СК України, майно, набуте за час шлюбу, є спільною сумісною власністю, а частки подружжя є рівними. Таким чином, вимоги обох сторін у цій частині підлягають задоволенню.
Відмовляючи у зустрічному позові ОСОБА_3 в частині визнання за ним права на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером 3211000000:01:074:0090 (цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд [присадибна ділянка]) за адресою: АДРЕСА_7 , суд першої інстанції виходив із того, що право власності на вказану земельну ділянку набуто позивачем на підставі безоплатної приватизації, а тому є її особистою приватною власністю.

У зазначеній частині рішення суду першої інстанції ніким не оскаржується і не є предметом апеляційного перегляду.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю подружжя житлового будинку загальною площею 255,4 кв.м., житловою площею 149,3 кв.м. житловий будинок «А», навіс «Б», каналізаційна споруда «під Б», колонка питна «під Б», що розташований за адресою АДРЕСА_1 ; об`єкту незавершеного будівництва у АДРЕСА_2 ; майнових прав на 1-кімнатну житлову квартиру АДРЕСА_6 за договором про участь у Фонді фінансування будівництва № 65-0502/2018-2 від 05 лютого 2018 року; готівкових коштів у розмірі 50000 доларів США, що за курсом Національного банку України становить 1400000 грн. та 350000 грн. та про поділ даного майна, суд першої інстанції виходив із того, що:
вимога про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю не підлягає задоволенню через її часткову суперечність закону (за період перебування ОСОБА_3 у іншому зареєстрованому шлюбі) та повну недоведеність;
земельна ділянка з кадастровим номером 3221888800:38:030:0178 набута відповідачем у власність 11 вересня 2012 року, а право власності на збудований на ній садовий будинок за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано 26 вересня 2012 року, тобто вказане майно було набуте відповідачем до укладення шлюбу і є його особистою приватною власністю;
за відсутності висновку експертизи з цих питань, а також відсутності у матеріалах справи інших доказів на підтвердження істотності збільшення вартості майна, що таке збільшення відбулося саме внаслідок спільних трудових чи грошових затрат подружжя, суд позбавлений можливості встановити наявність підстав для визнання спільною сумісною власністю особистого майна відповідача, а саме об`єкту незавершеного будівництва у АДРЕСА_2 ;
вимога позивача щодо майнових прав на 1-кімнатну житлову квартиру АДРЕСА_6 за договором про участь у Фонді фінансування будівництва № 65-0502/2018-2 від 05 лютого 2018 року відхилена судом як недоведена, оскільки наданий позивачем непідписаний договір не є належним доказом виникнення прав та обов`язків;
позивач не надала жодних доказів наявності готівкових коштів у розмірі 50000 доларів США, що за курсом Національного банку України становить 1400000 грн. та 350000 грн. станом на момент припинення спільного господарства.
Задовольняючи вимоги зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання заборгованості за кредитним договором № 0019/07/2017/009 від 06 липня 2017 року, укладеним з АБ «Укргазбанк», спільним сумісним борговим зобов`язанням подружжя, суд першої інстанції виходив із того, що залишок заборгованості за кредитним договором від 06 липня 2017 року, укладеним для придбання автомобіля SKODA, є спільним боргом подружжя, і відповідно до ст. 65 СК України, такий борг має бути врахований при поділі майна, і сторони проти цього не заперечували.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_10 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 березня 2005 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а. с. 162 т. 1). Згідно відмітки в паспорті, датованої 14 березня 2012 року, рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 24 лютого 2012 року вказаний шлюб розірвано (а. с. 163 т. 1).
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 вересня 2012 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 , актовий запис № 1712 (а. с. 11 т. 1).
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 18 червня 2021 року в справі № 363/1436/21 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.
В період шлюбу у сторін народилися діти ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 15 - 16 т. 1).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 245438077 від 22 лютого 2021 року, ОСОБА_3 належить на праві власності житловий будинок загальною площею 255,4 кв.м, житловою площею 149,3 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та будинок з надвірними спорудами загальною площею 48,8 кв.м, житловою площею 36,1 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 17 - 18 т. 1).
Згідно витягу з Державного реєстру правочинів № 11817525 від 11 вересня 2012 року, 11 вересня 2012 року ОСОБА_3 набув у власність земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим № 3221888800:38:030:0178, за адресою: Київська область, Вишгородський район, Хотянівська сільська рада (а. с. 212 т. 1). Ця інформація також підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Шостаком О.А. за № 1470 (а. с. 210 т. 2).
Відповідно до технічного паспорта, виготовленого 20 вересня 2012 року, та витягу про державну реєстрацію прав № 35636791, право особистої приватної власності на садовий будинок загальною площею 255,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ОСОБА_3 26 вересня 2012 року (а. с. 205 - 211 т. 1).

Судом встановлено, що до укладення шлюбу (підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності НОМЕР_7 від 09 липня 2008 року, Дацьківська сільська рада) ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності належав будинок загальною площею 48,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 245438077 від 22 лютого 2021 року та визнається сторонами (а. с. 17 - 18 т. 1).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 256399360 від 13 травня 2021 року (а. с. 232 - 233 т. 1), 11 жовтня 2014 року на ім`я ОСОБА_1 було набуто у власність садовий будинок загальною площею 42,3 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0909 га з кадастровим номером 7122586300:03:002:0008, за адресою: АДРЕСА_8 (а. с. 232 - 233 т. 1). Ця інформація також підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ЕЕМ № 301108, ЕЕМ № 301110 (а. с. 96 - 97 т. 2).
Крім того, 31 січня 2014 року ОСОБА_1 набула у власність земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером 3211000000:01:074:0090 в АДРЕСА_7 , внаслідок приватизації, що підтверджується свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_8 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕАР № 654074 (а. с. 26 - 27 т. 2).
05 липня 2017 року на ім`я ОСОБА_3 зареєстровано автомобіль марки SKODA, модель OCTAVIA A7, 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_9 (а. с. 36 т. 1).
05 лютого 2018 року між ТОВ «ФК «Житло-Капітал» («Управитель») та ОСОБА_1 («Довіритель») укладено договір № 65-0502/2018-3, за умовами якого Довіритель зобов`язується передати Управителю в управління грошові кошти з метою отримання Довірителем у власність житла (об`єкта інвестування), а саме квартири, що знаходиться в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_13 (а. с. 229 - 236 т. 2).
26 червня 2018 року на ім`я ОСОБА_1 зареєстровано автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель GL 500, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_10 , а. с. 238 - 239 т. 1).
З долучених до матеріалів справи декларацій ОСОБА_1 судом також встановлено, що для придбання автомобіля SKODA між ОСОБА_3 та АБ «Укргазбанк» 06 липня 2017 року було укладено кредитні договори, за яким ОСОБА_1 виступила поручителем (а. с. 173 - 204 т. 1).
03 серпня 2020 року між ТОВ «РІЕЛТ-БУД» («Продавець») та ОСОБА_3 («Довіритель») («Покупець») укладений договір купівлі-продажу майнових прав № 23402/Б043-4-В13, за яким в порядку та на умовах, визначених цим договором, Продавець зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов`язується оплатити загальну вартість майнових прав та прийняти у власність майнові права, об`єктом якого є квартира в житловому будинку АДРЕСА_14 (а. с. 21 - 24 т. 1).
На а. с. 25 - 31 т. 1 знаходиться надана позивачем непідписана копія договору від 05 лютого 2018 року, сторонами за яким є ТОВ «ФК «Житло-Капітал» («Управитель») та ОСОБА_3 («Довіритель») про участь у Фонді фінансування будівництва, згідно якого Довіритель зобов`язується передати Управителю в управління грошові кошти з метою отримання Довірителем у власність житла (об`єкта інвестування), а саме квартири в житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_13 .
На виконання ухвали суду про витребування доказів 05 квітня 2022 року виконавчим комітетом Стеблівської селищної ради надано суду лист від 25 березня 2022 року № 3, яким повідомлено про неможливість надати документи (а. с. 146 - 148 т. 2).
На виконання ухвали суду про витребування доказів 26 травня 2022 року КП «Вишгородське БТІ» надано суду копії технічної документації на об`єкт нерухомого майна, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 164 - 174 т. 2).
На виконання ухвали суду про витребування доказів 01 червня 2022 року Державною податковою службою України надано суду інформацію про доходи, отримані від податкових агентів за період з 1 по 4 квартали 2012 року (а. с. 194 - 195 т. 2).
На виконання ухвали суду про витребування доказів 17 червня 2022 року ГУ Держгеокадастру у Київській області надано суду лист від 08 червня 2022 року № 9-10-0.62-1999/2-22, яким повідомлено про неможливість надати витребувані документи, долучено нормативну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером 3221888800:38:030:0178 від 25 травня 2022 року (а. с. 196 - 197 т. 2).
На виконання ухвали суду про витребування доказів 27 червня 2022 року КП «Вишгородське БТІ» надано суду копію матеріалів інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомого майна, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 198 - 223 т. 2).
На виконання ухвали суду про витребування доказів 06 липня 2022 року Державною податковою службою України надано суду відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків станом на 27 червня 2022 року (а. с. 224 - 225 т. 2).
На виконання ухвали суду про витребування доказів 11 липня 2022 року відділом № 5 Управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у Київській області надано суду лист від 06 липня 2022 року № 4680/497-22, згідно якого у місцевому фонді документації із землеустрою не виявлено витяг з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером 3221888800:38:030:0178 (а. с. 226 т. 2).
На виконання ухвали суду про витребування доказів 18 липня 2022 року ТОВ «Фінансова компанія «Житло-Капітал» надано до суду копію договору № 65-0502/2018-3 від 06 лютого 2018 року про участь у Фонді фінансування будівництва, укладеного з ОСОБА_1 , об`єктом інвестування за яким є квартира АДРЕСА_9 (а. с. 227 - 253 т. 2).
Згідно декларації ОСОБА_3 за 2020 рік (виправлена декларація від 31 березня 2021 року), ним задекларовано готівкові кошти в розмірі 98000 грн., а також дохід у вигляді заробітної плати за основним місцем роботи в розмірі 392709 грн. (а. с. 219 т. 1).
У деклараціях ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за 2020 рік відсутня задекларована інформація про грошові кошти, які зберігаються ОСОБА_3 у індивідуальних банківських сейфах (комірках) АТ «Укргазбанк» (а. с. 216 - 220, 221 - 224 т. 1).
Також матеріали справи містять додаткову угоду № 1 від 11 вересня 2020 року (а. с. 32 т.1), копію квитанції (а. с. 33 т. 1), договір добровільного страхування відповідальності перед третіми особами (програма «Надійний сейф») (а. с. 34 т. 1), декларації про доходи (а. с. 35 т. 1, 165 - 204 т. 1, 214 - 224 т. 1, а. с. 102 - 111 т. 4), фотографії (а. с. 112 - 123 т. 4).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Подібні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20).

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21) та інших.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (див.: постанову Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19)).

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Частина друга статті 328 ЦК України передбачає презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, зокрема, якщо інше прямо не випливає із закону. Інше передбачене статтею 60 СК України, згідно з якою будь-яке майно, набуте за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) постанову Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 (провадження № 61-38303св18)).

Апеляційний суд також враховує, що згідно правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення в таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.
При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення, тому заявлення окремо вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідними.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що перебування особи у зареєстрованому шлюбі є перешкодою для визнання факту проживання однією сім`єю з іншою особою, та дійшов правомірного висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що оскільки відповідач перебував у шлюбі з іншою особою, вимога позивача про встановлення факту спільного проживання за період з 20 січня 2012 року не підлягає задоволенню, оскільки прямо суперечить імперативній нормі закону.

Перевіряючи доводи позивача щодо проживання однією сім`єю з відповідачем у період із моменту розірвання попереднього шлюбу та до реєстрації шлюбу сторонами першої інстанції дослідив надані позивачем фотографії, долучені до матеріалів справи 09 травня 2025 року, тобто через 22 місяці після закриття підготовчого провадження у справі (27 липня 2023 року). Суд, оцінюючи дані докази, обґрунтовано виснував, що вони не можуть бути визнані належними та достатніми для встановлення юридично значущих фактів ведення спільного господарства та наявності спільного бюджету, в них відсутні дати фотографування. Інших доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем надано не було.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довела належними та допустимими доказами факт її спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки з ОСОБА_3 , ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, подружніх взаємних прав та обов`язків, та інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю, до реєстрації шлюбу сторонами.
Доводи апеляційної скарги, що зазначені обставини підтверджуються поясненнями ОСОБА_1 , наданими в судовому засіданні, та спільними фотографіями, в тому числі з родичами і друзями, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції було надано належну оцінку, та відхиляються апеляційним судом.

Суд першої інстанції також вірно визначився з тим, що вимоги позивача про визнання спільною сумісною власністю та поділ житлового будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 є похідними від вимоги про встановлення факту спільного проживання до реєстрації шлюбу, і оскільки земельна ділянка з кадастровим № 3221888800:38:030:0178 набута відповідачем у власність 11 вересня 2012 року, а право власності на збудований на ній садовий будинок площею 255,4 кв.м. зареєстровано 26 вересня 2012 року, при цьому вимоги про встановлення факту спільного проживання до 27 вересня 2012 року не знайшли свого підтвердження, вказане майно, як набуте відповідачем до укладення шлюбу, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України є особистою приватною власністю відповідача і поділу не підлягає.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції встановлено належність будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 до особистої приватної власності відповідача, оскільки набуте ним до 27 вересня 2012 року, апеляційний суд не приймає помилкові доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_3 не спростовано презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 була впевнена в тому, що вказаний будинок було зареєстровано в березні 2020 року, а не 26 вересня 2012 року, як встановлено судом, і про зазначені обставини дізналася лише під час розгляду справи, ознайомившись з інвентаризаційною справою, зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються апеляційним судом.
Крім того, дані доводи спростовуються змістом самого позову, в якому зазначено, що рішенням Хотянівської сільської ради від 13 лютого 2020 року було переведено садовий (дачний) будинок з господарськими будівлями та спорудами, що належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26 вересня 2012 року, у житловий (а. с. 3 т. 1).

Висловлені у апеляційній скарзі сумніви щодо неналежності технічної документації на будинок АДРЕСА_1 , які, на думку позивача, суперечать іншим доказам, наявним у матеріалах справи, та доводи ОСОБА_1 щодо неможливості введення будинку в експлуатацію у строки, зазначені в технічній документації, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції було відмовлено у залученні третіх осіб, які проводили реєстрацію будинку, видавали та підписували суперечливі документи інвентаризаційної справи на будинок, апеляційний суд звертає увагу, що звертаючись із відповідним клопотанням у лютому 2025 року про залучення третіх осіб (Відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, а також Хотянівської сільської ради Вишгородського району), позивач мотивувала це клопотання тим, що в результаті прийняття судом рішення у цій справі воно може вплинути на обов`язки цих осіб, а саме на обов`язок вчинити дії щодо усунення можливих помилок при оформленні документів, наявних в матеріалах справи, внесення змін в реєстраційні документи права власності та надасть можливість визначити потрібні питання для призначених судом експертиз.

Оскільки зазначені обставини не відносилися до предмету позову про поділ майна подружжя, а також оскільки клопотання подане після закриття підготовчого провадження, судом першої інстанції було правомірно відмовлено відповідно до ст. 53 ЦПК України у задоволенні клопотання про залучення третіх осіб як необґрунтованого.

Доводи апеляційної скарги, що переведення садового будинку у житловий потребує значних зусиль та фінансових витрат, значно збільшує вартість нерухомості, і таке переведення відбулося під час укладеного шлюбу між сторонами, що за час перебування у шлюбі було добудовано мансардний третій поверх будинку, закінчено ремонт, добудовано гараж, літній будинок, зроблені всі комунікації, придбано меблі та всю побутову техніку, зведено велику кам`яну огорожу, однак суд не дослідив питання зведення надвірних споруд на земельній ділянці, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що зазначене майно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, крім того, такі підстави для визнання зазначеного майна спільною сумісною власністю подружжя, як істотне збільшення його вартості, ОСОБА_1 не заявлялись.

Оскільки вимоги про поділ будинку в натурі є похідними від встановлення судом обставин належності зазначеного майна до спільної сумісної власності подружжя, і таких обставин судом першої інстанції встановлено не було, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції мав встановити можливість поділу об`єкта нерухомості відповідно до вимог, передбачених будівельними нормами та правилами, в зв`язку з чим заявлялося клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, однак у задоволенні цього клопотання було відмовлено.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання спільною сумісною власністю та поділ об`єкта незавершеного будівництва у АДРЕСА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що за відсутності висновку експертизи або інших доказів на підтвердження істотності збільшення вартості майна, і що таке збільшення відбулося саме внаслідок спільних трудових чи грошових затрат подружжя, заявлені вимоги не підлягають задоволенню як недоведені.
При цьому судом першої інстанції зазначено, що для встановлення цих обставин, що потребують спеціальних знань, позивачем заявлялись клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, однак ухвалою суду від 05 серпня 2025 року у задоволенні цих клопотань було відмовлено у зв`язку з їх необґрунтованістю і відсутністю поставлених питань щодо предмету доказування у даній справі, оскільки позивачем не було поставлено перед експертом ключових питань, необхідних для застосування ст. 62 СК України, а саме якою була вартість майна до та після поліпшень, чи є збільшення вартості істотним, та що саме стало причиною такого збільшення. Враховуючи заперечення відповідача та норми ЦПК України, суд першої інстанції був позбавлений процесуальної можливості збирати докази за власної ініціативи.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не був позбавлений можливості з власної ініціативи призначити експертизу для з`ясування питання, що потребує спеціальних знань, та самостійно поставити на вирішення експертизи необхідні, на його думку, питання, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правові висновки Верховного Суду в постанові від 23 грудня 2021 року у справі № 5015/45/11 (914/1919/20), на які містяться посилання у апеляційній скарзі, є нерелевантними, позаяк у зазначеній справі Верховним Судом сформульовано правові висновки щодо застосування ст. 99 ГПК України, якою визначено інші підстави для призначення експертизи, ніж у порядку цивільного судочинства, зокрема, можливість призначення експертизи з власної ініціативи.

Посилання позивача на відомості, зазначені у поданій ОСОБА_3 декларації особи, уповноваженої на виконання функції держави або місцевого самоврядування, що площа будинку збільшилася з 48,8 кв.м. до 204,5 кв.м., тобто збільшена з часу початку реконструкції в 2013 році та будівництва орієнтовно в 5 разів, не є самі по собі підставою для задоволення позову, оскільки істотність збільшення вартості спільного майна не підтверджена належними та допустимими доказами.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що в межах клопотання про уточнення питань по судовій експертизі позивачем було порушено перед судом першої інстанції клопотання про витребування у ОСОБА_3 документів на будинок за адресою АДРЕСА_2 , яке судом було безпідставно залишено без задоволення, апеляційний суд враховує, що під час звернення до суду з позовом ОСОБА_1 такого клопотання не подавала, а отже в травні 2025 року таке клопотання заявлене нею з пропуском строку, встановленого ст. 83 ЦПК України, та відхиляє наведені доводи апеляційної скарги як необґрунтовані.

Крім того, судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні вимоги позивача про стягнення частини готівкових коштів (50000 доларів США та 350000 грн.), які зберігаються в індивідуальному сейфі № НОМЕР_11 в ПАТ «Укргазбанк» згідно договору від 13 вересня 2019 року № 012/09/19/007, оскільки суд встановив, що такі вимоги ґрунтуються на декларації відповідача за 2019 рік, а відповідач заперечив наявність цих коштів на момент припинення шлюбних відносин, посилаючись на власну декларацію від 31 березня 2021 року (а. с. 216 - 224 т. 1) та декларацію позивача від 06 квітня 2021 року (а. с. 221 - 224 т. 1), в яких ці кошти відсутні.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, оскільки до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. При цьому, згідно декларації ОСОБА_3 за 2020 рік (виправлена декларація від 31 березня 2021 року), ним не задекларовано готівкові кошти, які зберігаються в індивідуальному банківському сейфі на підставі договору від 13 вересня 2019 року № 012/09/19/007, укладеного відповідачем із АТ «Укргазбанк». У декларації ОСОБА_1 за 2020 рік також відсутня задекларована інформація про грошові кошти, які зберігаються ОСОБА_3 у індивідуальних банківських сейфах (комірках) АТ «Укргазбанк» (а. с. 216 - 220, 221 - 224 т. 1).

Враховуючи наведене, є необґрунтованими, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_3 не надав жодного доказу, який спростовував би презумпцію спільного сумісного майна у вигляді грошових коштів, не надав доказів, що зазначені кошти належали йому на праві власності та були використані для придбання нерухомого майна, а суд першої інстанції не врахував дату відкриття рахунків, не визначив походження коштів, та ким ці кошти були внесені.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2024 року в справі № 753/1159/21, у якій судами встановлювалась наявність грошових коштів, виходячи із декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, не спростовують, а навпаки підтверджують правильність висновків суду першої інстанції, яким досліджено декларації обох сторін та зроблено висновок про відсутність спірних грошових коштів на час розгляду справи.

Встановивши, що наданий ОСОБА_1 до позову у копії договір № 65-0502/2018-2 від 05 лютого 2018 року про участь у Фонді фінансування будівництва, згідно якого довіритель зобов`язується передати управителю в управління грошові кошти з метою отримання довірителем у власність житла (об`єкта інвестування), а саме квартири в житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_13 , не підписаний його сторонами ТОВ «ФК «Житло-Капітал» («Управитель») та ОСОБА_3 («Довіритель»), суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що такий договір не є належним доказом виникнення прав та обов`язків, та відмовив у задоволенні позову в частині визнання за позивачем права вимоги за цим договором, як недоведеної та необґрунтованої.

Доводи апеляційної скарги, що саме ОСОБА_3 займався питаннями оформлення договорів або реєстраційними справами щодо майна, а також зберігав їх у сейфі, до якого не мала доступу позивач, та приховав підписаний примірник договору, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, оскільки позивач мала можливість звернутися до суду з клопотанням про витребування вказаного доказу у встановлений ЦПК України спосіб, однак вказаною можливістю на власний розсуд не скористалася.

Апеляційний суд звертає увагу, що у першій із процесуальних заяв по суті справи, поданій ОСОБА_3 до суду, а саме у відзиві на позовну заяву, останнім заперечувались вимоги ОСОБА_1 в цій частині саме у зв`язку з відсутністю підпису на договорі, однак позивач, з 2021 року будучи обізнаною з такою позицією відповідача, не вжила заходів щодо зібрання належної доказової бази.

Перекладання обов`язку збирання доказів на суд, який, згідно аргументів позивача у апеляційній скарзі, міг би за власною ініціативою витребувати такі докази для усунення суперечностей у справі, суперечить вимогам ч. 2 ст. 13 ЦПК України і є необґрунтованим.

Доводи ОСОБА_1 , що в позовній заяві та у судових засіданнях позивач неодноразово наголошувала, що в той день у ЖК «Lake House» сторони придбали майнові права на дві квартири, одну з яких оформили на позивача, а іншу на відповідача, є нічим не підтвердженими припущеннями, ґрунтуються лише на поясненнях позивача, висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються апеляційним судом.

Вирішуючи вимоги про визнання боргових зобов`язань за кредитним договором № 0019/07/2017/009 від 06 липня 2017 року, укладеним з АБ «Укргазбанк», спільним сумісним зобов`язанням подружжя, суд першої інстанції врахував, що зазначений кредитний договір було укладено для придбання автомобіля Scoda, а отже відповідно до ст. 65 СК України даний борг має бути врахований при поділі майна.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками та враховує, що позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції у процесуальних заявах по суті справи не висловлювалось заперечень проти зазначеної вимоги, а доводи апеляційної скарги про відсутність зобов`язань за кредитним договором станом на 09 жовтня 2025 року, тобто після ухвалення судового рішення, ґрунтуються на нових доказах, які не були прийняті апеляційним судом з урахуванням вимог ст. 367 ЦПК України, та є безпідставними.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд встановив, що позивачем при поданні позову було сплачено судовий збір в розмірі 6810 грн., однак зазначена обставина не відповідає дійсності, оскільки нею сплачено 11350 грн., апеляційний суд враховує, що зазначені процесуальні недоліки, які не вплинули на правильність судового рішення в цілому, можуть бути усунуті шляхом виправлення арифметичної помилки судом першої інстанції в порядку, передбаченому ст. 269 ЦПК України, і не можуть вважатися передбаченою ст. 376 ЦПК України підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення. 
Рішення Вишгородського районного Київської області від 11 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 29 січня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.