ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       16 грудня 2025 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 725/12091/24
                                                                        Провадження № 22-ц/822/957/25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача - Литвинюк І. М. 
суддів: Височанської Н. К., Лисака І. Н. 
секретар: Собчук І. Ю., 
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 12 вересня 2025 року, головуючий у І-й інстанції – Мінів О. І., 

ВСТАНОВИВ:
У грудні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька ОСОБА_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 25 000 грн щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і довічно.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 25 листопада 2014 року він є пенсіонером за віком та незалежно від настання пенсійного віку продовжує вести повноцінний спосіб життя. Проте останні кілька років стан його здоров`я постійно погіршується, він витрачає значні кошти на консультації, огляди лікарів та медичне лікування.
Вказував на те, що отримує пенсію в розмірі 8 000 грн, що втричі перевищує встановлений розмір мінімального прожиткового мінімуму для осіб відповідного віку. Проте, стан його здоров`я та витрати на необхідне медичне лікування значно перевищують розмір нарахованої пенсії. Відтак, стале та тривале протягом 2024 року загострення серцевого захворювання взагалі майже позбавило його можливості вільного пересування та участі у соціальній сфері життя.
Зазначав, що страждає на атеросклеротичну хворобу серця і стенокардію, супутні діагнози: гіпертонічна хвороба серця, передсердно-шлункова блокада другого ступеня, застійна серцева недостатність, наявність штучного водія серцевого ритму, інші форми хронічної ішемічної хвороби серця. 16 квітня 2024 року йому здійснено шунтування, що підтверджується випискою-епікризом із медичної карти стаціонарного хворого №10395(24).
Окрім хвороби серця, у нього є виражене порушення статико-динамічної функції лівої нижньої кінцівки. Лікування ноги потребує щоквартального введення ін`єкцій, що підтверджується чеками від 26 серпня 2022 року на суму 55 550 грн та від 25 березня 2024 року на суму 5 900 грн. Лікарем травматологом-ортопедом 01 вересня 2023 року йому рекомендовано ендопротезування лівого колінного суглобу.
Також зазначав, що серед близьких родичів, які мали б змогу надавати допомогу, є лише дочка ОСОБА_2 , однак вже тривалий час стосунки між ними мають напружений характер.
Відповідачка ще у 2013 році отримала від батька в дарунок декілька об`єктів нерухомості, зокрема земельні ділянки, будівлю та споруду АЗС з кафе-баром, будівлю ресторану. З 2005 року ОСОБА_2 займається підприємницькою діяльністю, а також має ряд об`єктів, отриманих у подарунок від покійної матері та самостійно набутих об`єктів.
Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 12 вересня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження його скрутного матеріального становища, необхідності придбання ним ліків на час звернення до суду з позовом – грудень 2024 року, у зв`язку із хворобою, інших матеріальних витрат на лікування тощо.
Отже, позивачем не доведена необхідність у матеріальній допомозі від повнолітньої дочки в заявленому розмірі 25 000 грн.
Заявляючи позовні вимоги про стягнення з відповідача аліментів на своє утримання в розмірі 25 000 грн, позивач посилається на те, що за станом свого здоров`я він потребує лікування, на що потрібні грошові кошти, яких він не має, майже всю свою пенсію витрачає на придбання ліків. При цьому, матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 потребує сторонньої матеріальної допомоги або його витрати значно перевищують дохід.
Щодо необхідності витрат позивача на ендопротезування лівого колінного суглобу, яке було йому рекомендовано ще в 2023 році, суд першої інстанції вказав, що ці витрати не пов`язані з тяжкою хворобою, а також не належать до матеріального утримання батьків у розумінні статей 202, 203, 206 СК України.
На зазначене рішення суду позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, винесене без належного з`ясування всіх обставин справи, з порушенням норм матеріального права та недотримання норм процесуального права. 
Зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а саме положення статті 202 СК України, та порушено норми процесуального права, оскільки не взято до уваги правові висновки, викладені у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду України від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц.
Висновки суду першої інстанції про відсутність потреби у матеріальній допомозі базувалися на встановленому судом факті наявності у позивача рухомого та нерухомого майна, було оцінено судом першої інстанції як підстава відсутності в нього потреби у матеріальній допомозі.
Проте, судом не надано правової оцінки технічному стану нерухомості, можливості там проживання та оцінки того, чи може таке майно приносити прибуток для матеріального забезпечення його потреб.
Зокрема, нерухоме майно не може здаватися в оренду по технічним характеристикам, перебуває у аварійному стані, без наявності водо- та газопостачання, тому не є прибутковим та не облаштоване для проживання пенсіонера з наявністю багатьох хронічних захворювань.
Судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що з 2021 року нарахування страхових внесків не відбувається через відсутність доходів від підприємницької діяльності. Враховуючи фактичні обставини, єдиним джерелом доходів ОСОБА_1 з 2021 року є його пенсія. 
Підстав, передбачених частиною 1 статті 204 СК України, які б звільняли ОСОБА_2 від обов`язку утримувати непрацездатного батька, судом встановлено не було.
Судом детально було досліджено стан здоров`я ОСОБА_1 в частині хронічної ішемічної хвороби серця та досліджувалося питання стосовно вартості лікування та витрат на це, які ним були понесені у 2021 - 2024 роках, в тому числі і неодноразові оперативні втручання. Проте суд не дав правової оцінки цьому факту та факту наявності в нього ще інших захворювань, які є причиною витрат на лікування за відсутності джерел отримання таких грошових коштів.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Вказує на те, що суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що майновий стан позивача не надає підстав для тверджень про наявність в нього потреби у матеріальній допомозі.
Судом враховано, що жодних розрахунків власних щомісячних витрат та доказів їх понесення, які б обґрунтовували щомісячну потребу ОСОБА_1 в грошах в сумі 25 000 грн на власне утримання, позивач суду не надав.
Зазначає, що поданий позов не відображає фактичні обставини, а лише є способом отримати від доньки те, що на думку позивача, не було отримано ним під час поділу майна від колишньої дружини, яка померла.
Ця обставина правомірно була врахована судом першої інстанції та призвела до обґрунтованого та законного висновку суду про те, що позивачем не доведена необхідність у матеріальній допомозі від повнолітньої дочки в заявленому розмірі.
Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача та представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого в с.Новосілка Кіцманського району Чернівецької області. 
ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , в будинку з 2014 року не проживає. Будинок належить колишній дружині ОСОБА_5 . Позивач фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , власником квартири є ОСОБА_6 .
Згідно з рішенням Кіцманського районного суду від 24 листопада 2021 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано. Встановлено, що сторони з 2016 року разом не проживають, спільного господарства не ведуть, шлюбних відносин не підтримують.
18 лютого 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 уклали та нотаріально посвідчили договір про поділ майна, грошових коштів подружжя, відповідно до якого за домовленістю сторін ОСОБА_1 перейшли грошові кошти в сумі 6 680 000 грн, що на день нотаріального посвідчення договору за офіційним курсом НБУ складає 250 000 дол. США. 
На виконання умов договору 18 лютого 2016 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_5 кошти в сумі 6 680 000 грн, що на день нотаріального посвідчення договору за офіційним курсом НБУ складало 250 000 доларів США.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 07 травня 2024 року у справі № 725/3630/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором встановлено, що згідно з п.4 Договору за домовленістю сторін, відповідно до цього договору, в особисту власність ОСОБА_1 переходять грошові кошти в сумі 6 680 000 грн, що на день нотаріального посвідчення цього договору, за дійним курсом НБУ, складає 250 000 доларів США. Колегія суддів дійшла до висновку, що з його умов не вбачається виникнення обов`язку у ОСОБА_5 здійснити сплату 6 680 000 грн позивачу ОСОБА_1 , а навпаки, вказує на відсутність у сторін будь-яких претензій, зокрема, майнових, фінансових одне до одного, в тому числі і після розірвання шлюбу.
З копії пенсійного посвідчення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що з 25 листопада 2014 року він є пенсіонером за віком довічно. 
Позивачем не заперечувалось, що розмір пенсії, яку він отримує, становить 8000 грн щомісячно.
З Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що станом на 12 грудня 2024 року ФОП ОСОБА_1 зареєстрований як приватний підприємець з 22 липня 1997 року, основний вид діяльності: роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами. З 2021 року нарахування страхових внесків не відбувається через відсутність доходів від підприємницької діяльності. 
Матеріали справи містять копії виписок з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 в період березень-квітень 2024 року, встановлено діагноз: атеросклеротична хвороба серця і стенокардія, супутні діагнози: гіпертонічна хвороба серця, передсердно-шлункова блокада другого ступеня, застійна серцева недостатність, наявність штучного водія серцевого ритму, інші форми хронічної ішемічної хвороби серця. 16 квітня 2024 року позивачеві здійснено шунтування, що підтверджується випискою-епікризом з медичної карти стаціонарного хворого №10395(24). 
Позивачем до суду надано копії квитанції та рахунок-фактуру від 25 травня 2021 року про оплату вартості електрокардіостимулятора, про оплату за медичне обслуговування та лікування ОСОБА_1 за 2021-2024 роки.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 має на праві постійного користування земельні ділянки площею 0,20 га та 0, 05 га за адресою: АДРЕСА_3 , а також володіє домогосподарством в АДРЕСА_3 .
Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , власником транспортного засобу Mercedes – Benz, д.н.з. НОМЕР_3 є ОСОБА_1 .
Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина 8 статті 7 СК України).
Відповідно до частини 1 статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі.
Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.
Критерієм призначення аліментів є те, що отримувані батьками пенсія, інший дохід не забезпечують їхніх потреб на харчування, лікування, на придбання одягу, ліків.
Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.
Положеннями статті 205 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.
У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (стаття 204 СК України).
З указаного вбачається, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.
Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц, провадження № 61-2386сво19.
Отже, при встановленні чи батьки потребують матеріальної допомоги повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребує матеріальної допомоги.
Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із статтею 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Не доведення належними та допустимими доказами факту потреби у матеріальній допомозі виключає можливість застосування частини 1 статті 202 СК України та покладення на відповідача обов`язку утримувати своїх батьків.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2018 року у справі № 640/919/17, провадження № 61-30295св18, від 07 листопада 2018 року у справі № 400/1621/16-ц, провадження № 61-18661св18.
Відповідно до Законів України «Про державний бюджет України на 2024 рік» установлено з 1 січня 202 року прожитковий мінімум на осіб, які втратили працездатність - 2361 грн.
Як вбачається з матеріалів справи, свої позовні вимоги ОСОБА_7 обґрунтовує тим, що він є непрацездатним, має низку захворювань, зокрема, хронічної ішемічної хвороби серця; посттравматичний артроз правого гомілково-ступеневого суглоба; згинально-розгинальна контрактура; консолідований перелом лівої великогомілкової кістки; артроз лівого колінного суглоба; комбінована контрактура; початкова катаракта обох очей; епіретинальний фіброз обох очей з горизонтальним тракційним ефектом на лівому оці; гіперметропія слабкого ступеня обох очей; пресбіопія; синдром «Сухого ока» слабкого ступеня обох очей, та розмір отримуваної ним пенсії - 8000 грн, а також отримання позивачем в 2016 року значних коштів при поділі майна, не дозволяє йому забезпечувати належний рівень життя та оплачувати лікування.
Разом з тим, при вирішенні питання щодо стягнення аліментів з повнолітньої особи на утримання батьків необхідною умовою для задоволення вимог є саме потреба батька в матеріальній допомозі, яка визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батька, враховуючи отримання ним пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батька майна, що може приносити дохід, тощо.
Будь-яких доказів щодо розміру своїх витрат на лікування та що отримувана ним пенсія позбавляє його можливості бути забезпеченим за рівнем життя не нижче від встановленого прожиткового мінімуму, виходячи з приписів статті 46 Конституції України, позивачем не надано.
Судом встановлено, що ОСОБА_7 на час звернення до суду з позовом отримує пенсію у розмірі 8000 грн, тобто не нижчу за прожитковий мінімум для осіб, що втратили працездатність.
Суд під час розгляду справи врахував прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, розмір отриманої позивачем пенсії, у сукупності з іншими доказами для вирішення спору, що відповідає висновкам, викладеним у постановах Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19) та постанові Верховного Суду від 16 квітня 2018 року у справі № 759/1315/17-ц (провадження № 61-10396св18).
Отже, висновки суду першої інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, наведених заявником у апеляційній скарзі.
Зокрема, ОСОБА_1 має у власності (користуванні) рухоме та нерухоме майно, а саме транспортний засіб Mercedes – Benz, д.н.з. НОМЕР_3 , земельні ділянки площею 0,20 га та 0, 05 га за адресою АДРЕСА_3 , та домогосподарство в АДРЕСА_3 . 
Також судом першої інстанції встановлено, що на виконання умов договору 18 лютого 2016 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_5 кошти в сумі 6 680 000 грн, що підтверджується постановою Чернівецького апеляційного суду від 07.05.2024 у справі № 725/3630/23.
Щодо посилання ОСОБА_1 на наявність у нього низки захворювань, зокрема, серцево-судинних захворювань, з якими звертався до медичного закладу, в травні 2021 року, а також в 2023 році рекомендовано ендопротезування лівого колінного суглобу в плановому порядку, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції про те, що позивачу в травні 2021 року встановлено електрокардіостимулятор вартістю 44 200 грн, які сплачені 27 травня 2021 року, та позивачем не надано належних доказів на підтвердження його скрутного матеріального становища, необхідності придбання ним ліків на час звернення до суду з позовом – грудень 2024 року, у зв`язку із хворобою, інших матеріальних витрат на лікування тощо.
Надані позивачем чеки на придбання ліків та медичне обслуговування судом першої інстанції обґрунтовано залишено поза увагою, оскільки вони не підтверджують придбання та використання цих медичних препаратів саме позивачем для власного лікування.
Враховуючи, що сам по собі факт непрацездатності ОСОБА_1 не зумовлює виникнення у ОСОБА_2 обов`язку його утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності потреби у наданні матеріальної допомоги зі сторони доньки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.
При цьому, відмова у призначенні аліментів не позбавляє ОСОБА_1 права звернутися з вимогами на підставі статті 203 СК України, яка передбачає участь повнолітніх дітей у додаткових витратах на батьків, викликаних обставинами виключно негативного характеру, та надати докази додаткових витрат, пов`язаних з лікуванням.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що сам по собі розмір пенсії позивача, не може бути беззаперечним доказом необхідності отримання матеріальної допомоги. При цьому, судом першої інстанції зазначено, що витрати позивача на лікування, у зв`язку із наявними захворюваннями, не пов`язані з тяжкою хворобою, та не належать до матеріального утримання батьків у розумінні статей 202, 203, 206 СК України. Відтак ОСОБА_2 не має безумовного обов`язку покривати ці витрати. 
Доводи поданої апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що недоведення позивачем належними та допустимими доказами факту потреби у матеріальній допомозі, виключає можливість застосування частини 1 статті 202 СК України, та покладення на відповідача обов`язку утримувати батька.
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Колегія суддів вважає, що належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення відповідно до статті 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.
На підставі викладеного, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 12 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                        І.М. Литвинюк                                                         
Судді:                                                  Н. К. Височанська

                                                                       І. Н. Лисак