Справа № 159/8262/25
Провадження № 2/159/496/26

КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 лютого 2026 року м. Ковель 

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі
головуючого судді -       Смалюха Р.Я., 
за участю
секретаря судового засідання –     Клевецької О.М.,
позивача -        не з`явився,
відповідач -        не з`явися;
третя особа -        не з`явилась,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Велицька сільська рада Ковельського району Волинської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2025 ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 або позивач або спадкоємець) звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 (далі – відповідача або ОСОБА_2 ), третяособа без самостійних вимог Велицька сільська рада Ковельського району Волинської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – ОСОБА_4 або спадкодавець).
Позивач мотивує свої вимоги тим, що на момент смерті ОСОБА_4 позивач проживав із ним. Спадкодавець хворів, а позивач здійснював за ним догляд за адресою проживання позивача. Після смерті спадкодавця позивач здійснила його поховання. У позивача не було сумнівів, що прийняв спадщину, оскільки на момент смерті батька проживав із ним. У вересні 2025 позивач звернулась до нотаріуса для оформлення своїх спадкових прав, однак нотаріус відмовив, оскільки позивача та спадкодавець були зареєстровані за різними адресами, то з відповідною заявою про прийняття спадщини ОСОБА_1 мала звернутися у шестимісячний термін з дня відкриття спадщини.
Позивач зазначає, що є єдиними спадкоємцем ,який бажає прийняти спадщину після смерті свого батька, у зв`язку з наведеним просять суд визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини.
Відповідач у заяві від 19.12.2025 про розгляд справи за її відсутності зазначив що позов визнає, повідомляє, спадщину після смерті батька не прийняла, звертатись до суду із позовом про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини не збирається.
Велицька сільська рада Ковельського району у заяві від 17.12.2025 про розгляд справи за її відсутності повідомила, що не заперечує проти задоволення позовних вимог.

02.12.2025 суд відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначив на 23.12.2025, витребував у нотаріуса матеріали спадкової справи після смерті ОСОБА_3 , залучив до участі у справі третю особу без самостійних вимог Велицьку сільську раду Ковельського району.
10.12.2025 до суду від нотаріуса надійшла інформація щодо спадкової справи після смерті ОСОБА_3 .
Ухвалою від 23.12.2025 суд закрив підготовче провадження, справу призначив до судового розгляду по суті на 03.02.2026.
03.02.2026 учасники судового провадження не з`явились, хоча належно повідомлялись, представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов просив задовольнити, просила не здійснювати і не допитувати свідків. 
Верховний Суд у своїх постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19) та від 8 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) наголосив, що якщо учасники судового процесу, зокрема сторони чи їхні представники, не з`явилися на судове засідання, але суд дійде висновку, що наявних матеріалів достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, розгляд справи може бути завершено без її відкладення. Основним критерієм для відкладення справи є не відсутність сторони або її представника, а неможливість вирішення спору в межах відповідного судового засідання.
У цій справі суд вважає, що наявних матеріалів достатньо для прийняття законного та обґрунтованого рішення, тому вирішення спору по суті може відбутися без відкладення розгляду справи.
У зв`язку з неявкою учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксація судового процесу за допомогою технічних засобів звукозапису не проводилася.
Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали справи суд встановив такі обставини.
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Ковель, що підтверджується свідоцтвом про смерть № НОМЕР_1 від 03.10.2019.
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 у с. Кашівка Ковельського району, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим повторно від 06.11.2025 № НОМЕР_2 .
ОСОБА_6 народилась ІНФОРМАЦІЯ_6 у с. Кашівка Ковельського району, батьком якої є ОСОБА_3 а матір`ю ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження № НОМЕР_3 від 28.03.1986 року.
Свідоцтвом про укладення шлюбу від 13.11.1982 № НОМЕР_4 підтверджується укладення шлюбу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з ОСОБА_7 , після укладення шлюбу прізвище чоловіка і дружини – ОСОБА_8 . 
Копією паспорта громадянина України НОМЕР_5 стверджується, що позивач зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .
Копією заповіту, складеного ОСОБА_3 27.09.2005, зареєстрованому в реєстрі №19 та посвідченого секретарем виконавчого комітету Підрізької сільської ради Ковельського району, стверджується, що спадкодавець заповів усе своє майно де б воно не знаходилось заповів своїм дочкам ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
Копією паспорта громадянина України НОМЕР_6 стверджується, укладення шлюбу відповідачем з ОСОБА_11 30.08.1975.
Копією довідки Велицької сільської ради від 17.09.2025 підтверджується, що згідно із запису з погосподарської книги за 1966-2025 роки в АДРЕСА_2 рахувалося господарство в якому проживав із 1996 року по день смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Крім нього на час смерті за цією адресою ніхто не був зареєстрований і не проживав.
Копіює витягу з погосподарської книги №3 за 2019 рік Велицької сільської ради, по особовому рахунку № НОМЕР_7 за ОСОБА_3 рахується будинок у АДРЕСА_2 , будинок 1966 року побудови.
Відповіддю приватного нотаріуса Козоріз Н.С. від 19.09.2025 стверджується відмова нотаріуса у прийнятті заяви позивача про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , та роз`яснення про необхідність звернення до суду для встановлення додаткового строку про прийняття спадщини.
Інформаційною довідкою зі спадкового реєстру від 05.12.2025 стверджується відсутність заведеної спадкової справи після смерті ОСОБА_4 

З`ясувавши обставини справи, вивчивши доводи учасників справи суд дійшов висновку, що спір у справі виник у сфері спадкових правовідносин щодо надання додаткового строку для прийняття спадщини після смерті батька позивача ОСОБА_3 .

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі статтею 1218, частиною 2 статті 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Як передбачено частиною 1 статті 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Згідно з статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 ЦК України.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Місце проживання позивача не було зареєстроване за місцем проживання спадкодавця на день його смерті, у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач постійно проживав зі спадкодавцем на час його смерті, доказів того, що позивач протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, у матеріалах справи відсутні.
Отже, суд дійшов висновку, що позивач пропустив шестимісячний строк на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 

Як передбачено частиною 1 статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Відповідно до частини 3 статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. 
Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, проживання у спадковому майні після відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо. 
Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.
Факт перебування на лікуванні в закладі охорони здоров`я у всіх випадках не може вважатися безумовною підставою для визначення додаткового строку. Важливими у цьому аспекті є тривалість стаціонарного лікування та ступінь захворювання.
Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 лютого 2022 року у справі № 953/15603/20 (провадження № 61-12451св21).
Поважною причиною пропуску звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, позивач зазначає, що він вважав що прийняв спадщину, оскільки на час смерті спадкодавця спільно з нм проживав, доглядав за ним, здійснював його поховання.
Суд звертає увагу, що відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Отже, зазначені позивачем причини поважності пропуску строку на прийняття спадщини, не є причинами пропуску строку на прийняття спадщини, натомість є обставинами, які свідчать про прийняття спадщини у встановлений законом строк.
Водночас, суд встановив, що за спадкодавцем рахувалося домогосподарство у с. Кашівка в якому він проживав на час смерті, про що зазначено у зазначеній вище довідці Велицької сільської ради від 17.09.2025.
Також суд зазначає, що жодних доказів того, що позивач на час смерті проживав з спадкодавцем у матеріалах справи відсутні, як і відсутнє судове рішення, яким би був встановлений факт постійного проживання позивача із спадкоємцем на час відкриття спадщини.
На підставі наведеного, зазначена позивачем  причина пропуску строку для прийняття спадщини після смерті спадкодавця, на переконання суду, не може вважатись поважною.

Приймаючи рішення, суд також враховує, що за змістом відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна.
Водночас, у матеріалах справи відсутня інформація, що Велицька сільська рада по спливу одного року після смерті ОСОБА_3 зверталася до суду з позовом про визнання спадщини відумерлою.
Натомість, Велицька сільська рада подала до суд заяву про відсутність у неї заперечень щодо задоволення вимог про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини позивачем.

Також суд враховує, що відповідно до ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).
Згідно з практикою ЄСПЛ, поняття «майно» у статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Воно охоплює не лише наявні речі, а й майнові інтереси та право на інтерес.
Якщо особа має майновий інтерес, вона може розглядатися як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги у сенсі Конвенції, коли для такого інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.
Враховуючи, що позивач є спадкоємцем після смерті спадкодавця, ні інші спадкоємці, ні орган місцевого самоврядування не заявили своїх вимог на спадкове майно після смерті спадкодавця, суд дійшов висновку, що майновий інтерес позивача у спадкуванні майна спадкодавця складає майно в розумінні ст.1 Першого протоколу Конвенції.
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. 
Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.
Також суд враховує, що відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Приймаючи рішення суд враховує позицію Велицької сільської ради, яка не заперечували проти надання позивачу додаткового строку для прийняття спадщини, а також позицію відповідача, який позов визнав.
Отже, за відсутності заперечень з боку Велицької сільської ради щодо задоволення позовних вимог, відсутності звернення органу місцевого самоврядування до суду з позовом про визнання спадщини відумерлою, визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку, що не надання позивачу додаткового строку для прийняття спадщини становитиме непропорційне втручання у його майновий інтерес, що полягає у спадкуванні після смерті спадкодавця.

Підсумовуючи наведене, повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши докази у справі на предмет їх належності, допустимості, достовірності, а у сукупності – з точки зору достатності та взаємозв`язку, застосувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, керуючись внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що не надання позивачу додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька порушуватиме його законне право на спадкування, а тому позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 необхідно задовільнити в повному обсязі, надавши позивачу додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Однак, позивач просив залишити сплачений ним судовий збір за ним, а тому суд не стягує його з відповідача.
Керуючись статтями 12, 76-81, 141, 247, 262-265, 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Велицька сільська рада Ковельського району Волинської областіпро визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - задовольнити повністю.
Визначити  ОСОБА_1 додатковий строк тривалістю один місяць для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Сплачений ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 грн залишити за ОСОБА_1 .

Копію рішення направити сторонам у справі.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_8 );
Відповідач: ОСОБА_12 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_9 );
Третя особа без самостійних вимог- Велицька сільська рада Ковельського району Волинської області (45981, Волинська область, Ковельський район, с. Велицьк, вул. Перемоги, буд. 88; ЄДРПОУ 04333916)
Повне судове рішення складене 09.02.2026.

Головуючий: 	Р. Я. СМАЛЮХ