Номер провадження: 22-ц/813/1209/25 
Справа № 495/1259/20
Головуючий у першій інстанції Панасенко Є.М.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.12.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.
за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_3 про поділ боргових зобов`язань подружжя, та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання правочину (договору купівлі-продажу) недійсним, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Панасенко Є.М. 18 березня 2024 року у смт. Овідіополь Одеської області, –
встановила:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, про визнання правочину (договору купівлі-продажу) недійсним, та про поділ боргових зобов`язань подружжя.
Відповідно до заявлених позовних вимог, об`єднаних в одному провадженні, та уточненої позовної заяви від 07 квітня 2021 року, позивач ОСОБА_1 просив суд:
– встановити факт проживання його із відповідачкою ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 30 березня 2011 року по за квітня 2015 року;
– визнати житловий будинок загальною площею 95,0 кв.м. житловою площею 66,4 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці 0,038 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5110300000:01:004:0132, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,038 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 5110300000:01:004:0132, яка також розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; автомобіль марки HONDA CIVIC, 2006 року випуску, синього кольору, номер шасі (кузова рами) НОМЕР_1 , тип — легковий седан, державний номер НОМЕР_2 , - спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 та припинити право спільної сумісної власності вказаних осіб та зазначене майно;
– визнати за ОСОБА_1 право власності на: 1/2 частки житлового будинку загальною площею 95,0 кв.м. житловою площею 66,4 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 земельній ділянці 0,038 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5110300000:01:004:0132, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частки автомобілю марки HONDA CIVIC, 2006 року випуску, синього кольору, номер шасі (кузова рами) НОМЕР_1 , тип — легковий седан, державний номер НОМЕР_2 ;
– визнати квартиру загальною площею 133, 6 кв.м., житловою площею 69,9 кв.м., а саме чотирьох кімнатну квартиру, яка у цілому складається 1 - коридор, 2 - житлова, 3 - кухня-їдальня, 4 - санвузол, 5 - санвузол, 6 - житлова, 7 - коридор, 8 - житлова, 9 - житлова, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та припинити право спільної сумісної власності вказаних осіб на зазначене майно;
– визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири загальною площею 133,6 кв.м., житловою площею 69,9 кв.м., а саме чотирьох кімнатну квартиру, яка у цілому складається 1 - коридор, 2 - житлова, 3 - кухня їдальня, 4 - санвузол, 5 - санвузол, 6 - житлова, 7 - коридор, 8 - житлова, 9 - житлова, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;
– визнати грошові кошти в розмірі 200000 доларів США, отримані в борг позивачем ОСОБА_1 , спільним борговим зобов`язанням подружжя ОСОБА_6 , здійснити поділ у рівних частках боргових зобов`язань подружжя та стягнути, в порядку поділу боргових зобов`язань, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 100000 доларів США;
– визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 08 серпня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , згідно якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_4 прийняла у власність автомобіль марки HONDA CIVIC, 2006 року випуску, синього кольору, номер шасі (кузова рами) НОМЕР_1 , тип — легковий седан, державний номер НОМЕР_2 .
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що в період з квітня 2006 року позивач проживав із відповідачкою ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, хоча фактично ще перебував в іншому зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_1 стверджував, що протягом періоду фактичних шлюбних відносин сторони вели спільне господарство, мали спільний побут та родинний бюджет, мали взаємні права та обов`язки як чоловік та жінка.
ОСОБА_1 також зазначав у своєму позові, що за час спільного проживання із відповідачкою у них народилась дитина - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Протягом періоду фактичних шлюбних відносин сторони придбали спірне нерухоме майно, а саме житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в якому проживали разом, здійснювали ремонт, придбавали побутові речі, меблі, тощо.
Після укладення із відповідачкою ОСОБА_2 шлюбу, ОСОБА_1 продовжував проживати у спірному житловому будинку та нести разом із відповідачкою спільний тягар утримання нерухомості. Також, після укладення шлюбу ОСОБА_1 продовжував займатись підприємницькою діяльністю та в грудні 2016 року уклав із гр. ОСОБА_3 договір позики на суму 200000 доларів. Зазначені гроші були позичені ОСОБА_1 для придбання спірного нерухомого майна, а саме земельної ділянки для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер 5110300000:02:028:0215, площею 0,3127 га. та комплексу будівель « ІНФОРМАЦІЯ_2 », за адресою: АДРЕСА_3 , на яке претендує відповідачка ОСОБА_2 , яка заявила вимоги щодо поділу вказаного майна. Вважаючи, що позичені гроші були використанні для придбання спільного майна подружжя, ОСОБА_1 заявив вимогу про поділ боргових зобов`язань та стягнення частини позичених коштів з відповідачки ОСОБА_2 на його користь.
Також ОСОБА_1 зазначав, що у період фактичних шлюбних відносин був придбаний транспортний засіб, а саме автомобіль марки HONDA CIVIC, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , який відповідач ОСОБА_2 відчужила без згоди позивача, у зв`язку із чим останній вважав, що такий правочин має бути визнаний недійсним.
Відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, посилаючись на те, що 30 квітня 2015 року вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_1 . За час спільного із відповідачем господарювання та отримання спільного доходу подружжя прийняло рішення придбати частину нерухомого майна в смт. Затока, Білгород-Дністровського району, Одеської області для розширення спільної діяльності. Гроші для придбання такої нерухомості складались із частини прибутків від господарської діяльності відповідача, особистих збережень позивачки та доходів від спільної діяльності.
Так, за твердженням позивачки, вони із ОСОБА_1 27 грудня 2016 року придбали 1/3 частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, за адресою: АДРЕСА_3 кадастровий номер 5110300000:02:028:0215, площею 0.3127 га. та 1/3 частку комплексу будівель « ІНФОРМАЦІЯ_2 », за адресою: АДРЕСА_3 .
Вищевказане нерухоме майно було набуто подружжям на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу. Вважаючи, що майно набуте в період шлюбу та за спільні кошти подружжя, внаслідок спільної праці, позивач ОСОБА_2 стверджувала про презумпцію спільності спірного нерухомого майна та просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на 1/2 частку спільного майна подружжя.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 березня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, було відмовлено. 
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя задоволено. 
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину наступного нерухомого майна:
- 1/3 частка земельної ділянки для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер 5110300000:02:028:0215, площею 0,3127 га, шляхом визнання права власності за ОСОБА_2 (реєстраційний номер платника податків НОМЕР_3 ) на 1/6 частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер 5110300000:02:028:0215, площею 0,3127 га;
- 1/3 частка комплексу будівель «Есперанса», за адресою: АДРЕСА_3 , загальна площа 644.6 кв. м.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ боргових зобов`язань подружжя відмовлено. 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання правочину (договору купівлі-продажу) недійсним відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та постановити нове судове рішення, яким вимоги первісного позову задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги, що надані позивачем докази свідчать про те, що з квітня 2006 року до 30 квітня 2015 року ОСОБА_1 з ОСОБА_2 проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловік та жінка, та даний факт був підтверджений показаннями свідків, які були допитані судом першої інстанції в установленому порядку, а також іншими особами.
Апелянт визнає, що до 29 березня 2011 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_8 , однак вважає, що ця обставина не може фактично спростувати факт його проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у згаданий період часу саме з відповідачем, оскільки причиною розірвання шлюбу з ОСОБА_8 слугувала наявність у позивача сім`ї із ОСОБА_2 .
Також судом не було враховано, що ОСОБА_2 у адресованих до суду процесуальних документах вказує на ті обставини, що дійсно вони проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 у вказаний останнім період, який також охоплює періоди часу з 30 березня 2011 року після розірвання шлюбу з ОСОБА_9 ; період придбання спірного нерухомого майна та до моменту реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 .
Таким чином, на думку апелянта, спірна нерухомість, яка є предметом позову, була придбана сторонами за час спільного проживання, та після розірвання, в установленому законом порядку, шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 .
Крім того, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що саме за рахунок отриманого ОСОБА_1 прибутку від здійснення ним господарської (підприємницької) діяльності та за рахунок коштів, отриманих за договором позики, здійснювалось формування сімейного бюджету для придбання спірної нерухомості у листопаді 2011 року.
Апелянт також посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення взагалі проігнорована позовна вимога ОСОБА_1 про поділ майна, яке було набуто сторонами під час шлюбу, а саме квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .
Здійснюючи поділ спільного майна подружжя, а саме 1/3 частки земельної ділянки та 1/3 частки комплексу будівель «Есперанса», розташованих за адресою: АДРЕСА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що вказані об`єкти нерухомого майна придбані за час шлюбу та, як наслідок, є об`єктами спільної сумісної власності та підлягають поділу відповідно до ст. ст. 60,70 Сімейного кодексу України та ст. 372 Сімейного кодексу України.
Однак, суд першої інстанції не врахував, що в такому випадку підлягають поділу і наявні боргові зобов`язання, які ОСОБА_1 були отримані в інтересах сім`ї, зокрема для придбання спірних об`єктів нерухомості.
Оскільки ОСОБА_2 вважає вказане вище нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя, яке підлягає поділу, а суд першої інстанції здійснив поділ такого нерухомого майна, то така обставина вказує на те, що вищезазначений договір позики був укладений в інтересах сім`ї для придбання спірного нерухомого майна, стосовно якого суд першої інстанції ухвалив рішення про його поділ.
Відтак, оскільки кошти за укладеним договором позики позивач отримав для придбання спірного нерухомого майна, про що в тому числі зазначено за умовами договору позики та встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, в іншій цивільній справі, у подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбану за рахунок грошових коштів, отриманих в якості позики, спірного нерухомого майна, виникає також і зобов`язання у вигляді повернення позики, так як договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Також судом першої інстанції не було прийнято до уваги, що відносно автомобіля марки HONDA CIVIC, 2006 року випуску, синього кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип - легковий сєдан, державний номер НОМЕР_2 , позивач мав та має цивільній інтерес, тобто прагнення користуватись цим матеріальним благом, у зв`язку із чим позивачем й був ініційований шляхом подання позову судовий процес про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частки зазначеного автомобілю в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності.
Враховуючи викладене, Договір купівлі-продажу спірного автомобіля, укладений 08 серпня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , на думку позивача, мав бути визнаний недійсним згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України як такий, що суперечить положенням ч. 1 ст. 203 ЦК України.
Щодо порушень судом норм процесуального права, то апелянт вважає, що зустрічна позовна заява ОСОБА_2 подана із порушенням вимог ч. 2 ст. 193 ЦПК України. 
Сторони про розгляд справи на 18 грудня 2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились. 
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Згідно п.п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для часткового скасування судового рішення та ухвалення у відповідній частині нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як вбачається з матеріалів справи, 30 квітня 2015 року позивач ОСОБА_1 зареєстрував шлюб із відповідачкою ОСОБА_2 , про що зроблено відповідний актовий запис №175 (свідоцтво про реєстрацію шлюбу від 30 квітня 2015 року серії НОМЕР_4 , видане відділом державної реєстрації цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області).
Позивач ОСОБА_1 в уточненій позовній заяві посилався на те, що шлюбні відносини із відповідачкою у нього склались, починаючи з квітня 2006 року, та саме з цього часу сторони почали разом проживати, вести спільне господарство, придбали за спільні кошти житловий будинок та почали разом робити ремонт. ОСОБА_1 вказував, що спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 та автомобіль HONDA CIVIC, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , був придбаний саме в інтересах сім`ї під час фактичних шлюбних відносин для проживання їх родини. Крім того, від шлюбних відносин із ОСОБА_2 у них народилась дитина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після реєстрації шлюбу у 2015 році із ОСОБА_2 , у свідоцтві про народження дитини ОСОБА_10 батьком був вказаний саме ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 вважав, що в період з моменту виникнення фактичних шлюбних відносин із ОСОБА_2 , до реєстрації офіційного шлюбу, сторони мали спільний побут, спільні витрати, разом проводили свята, відпочивали, вели спільну підприємницьку діяльність, доглядали за їх спільним будинком та разом виховували дитину.
Як на підтвердження вказаних обставин, ОСОБА_1 посилався на письмові пояснення громадян ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про обставини спільного проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_2 .
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що зазначені пояснення є неналежними доказами в розумінні показань свідків, оскільки вказані громадяни не допитувались у судовому засіданні як свідки, та не попереджались судом про кримінальну відповідальність за надання неправдивих показів, а суд та інші учасники справи були позбавлені можливості поставити свої запитання.
Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що вказані громадяни є близькими родичами та знайомими ОСОБА_1 , а саме його батькам, рідною сестрою та колишньою дружиною, а тому останні вочевидь є особами, зацікавленими у вирішенні справи на користь позивача. 
Щодо показань свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , то вказаними особами лише зазначено, що позивач та відповідач перебували у близьких стосунках, а зі свідками - у дружніх, спільно проводили вільний час, періодично підтримували зв`язок. Однак, жоден зі свідків не підтвердив факт спільних витрат сторін, ведення ними спільного побуту, наявність взаємних прав та обов`язків. Показання свідків лише підтверджують факт сусідських, дружніх, інтимних стосунків, однак не підтверджують, що стосунки у сторін були притаманні подружжю, а відтак не можуть бути підставою встановлення факту проживання чоловіка та жінка саме однією сім`єю.
Аналогічно не приймаються судом апеляційної інстанції, у якості належних доказів проживання сторін однією сім`єю, надані ОСОБА_1 фотокартки, оскільки з останніх вбачається лише факт періодичного спільного відпочинку сторін, а відтак, вказані фотокартки не є підтвердженням шлюбних відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як чоловіка та жінки.
Щодо Свідоцтва про народження дитини ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на яке посилається ОСОБА_1 , то колегія суддів зауважує, що у первісному свідоцтві про народження ОСОБА_1 не був записаний як батько дитини, що свідчить про те, що позивач не визнавав своє батьківство, і лише після укладення шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у 2015 році, тобто коли дитині було 8 років, позивач визнав себе батьком ОСОБА_10 .
Вказані обставини також підтверджуються тим, що у період з 01 травня 2007 року по 30 квітня 2015 року відповідач ОСОБА_2 мала статус мати-одиначки та отримувала соціальну допомогу на утримання дитини ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із самостійним вихованням та утриманням дитини.
Жодних доказів того, що до укладення офіційного шлюбу ОСОБА_1 матеріально забезпечував дитину, проводив із ним відпочинок, займався його вихованням, тобто, визнавав дитину як спільну, народжену у шлюбних відносинах, матеріали справи не містять.
Крім того, як зазначено Верховним Судом у постанові від 23 вересня 2021 року у справі 182/670/15, народження спільної дитини у сторін не може саме по собі доводити факт ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, усталенні відносини, які притаманні подружжю, тощо. 
Для визнання осіб такими, що проживають однією сім`єю, крім факту спільного проживання, важливі також: наявність спільного бюджету, спільного харчування, придбання майна для спільного користування; участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абз. 5 п. 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99, обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавством не передбачено вичерпного переліку членів сім`ї та визначено критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
Обставини наявності спільного бюджету та спільних витрат в період фактичних шлюбних відносин позивачем ОСОБА_1 ґрунтуються також на підставі боргової розписки від 05 листопада 2011 року, згідно якої ОСОБА_1 отримав в борг у гр. ОСОБА_21 гроші в розмірі 60000 доларів США на які, за твердженням позивача, були придбані спірні житловий будинок та земельна ділянка по АДРЕСА_1 , для спільного проживання однією сім`єю позивача та відповідачки.
Однак, колегія суддів погоджується із доводами суду першої інстанції про відсутність належних та допустимих доказів того, що отримані від гр. ОСОБА_21 кошти за договором позики від 05 листопада 2011 року були використані за призначенням, а саме на придбання житлового будинку та земельної ділянки, та в інтересах сім`ї. Сам по собі факт зазначення у розписці про ціль позики, безумовно не свідчить про те, що позика була витрачена за призначенням.
Доводи позивача про зазначення у розписці, що грошові кошти у розмірі 60000 доларів США були отримані ОСОБА_1 з метою придбання, разом із цивільною дружиною ОСОБА_22 , об`єктів нерухомого майна, не мають правового значення для вирішення даної справи, оскільки з розписки не вбачається факт обізнаності ОСОБА_22 про факт отримання грошових коштів ОСОБА_1 у позику, про що свідчить відсутність підпису відповідача на вказаній розписці.
Крім того, судом першої інстанції правильно зазначено про відсутність прямого зв`язку між отриманими за договором позики від 05 листопада 2011 року ОСОБА_1 грошовими коштами в іноземній валюті, та коштами, витраченими відповідачкою ОСОБА_2 у гривні на придбання спірного житлового будинку та земельної ділянки за договорами купівлі-продажу від 23 листопада 2011 року.
Не містять матеріали справи і доказів участі ОСОБА_1 у придбанні рухомого майна - автомобіля марки HONDA CIVIC, 2006 року випуску, синього кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип - легковий седан, державний номер НОМЕР_2 , право власності на яке було набуто ОСОБА_2 11 жовтня 2011 року, тобто у період, коли сторони не проживали однією сім`єю та не знаходились у шлюбі. 
Згідно ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
При застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що дана норма поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно.
Інших доказів на доведення обставин надання позивачем ОСОБА_1 коштів на придбання спірного нерухомого майна, обізнаності відповідачки ОСОБА_2 про отримання позивачем грошей на придбання нерухомого майна, а так само її безпосередньої участі в отриманні таких грошей, позивачем ОСОБА_1 судам першої та апеляційної інстанцій не надано.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання його із відповідачкою ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 30 березня 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнання спірного житлового будинку та земельної ділянки розташованих по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю, поділ нерухомого майна та автомобіля марки HONDA CIVIC, 2006 року випуску, синього кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип - легковий седан, державний номер НОМЕР_2 та визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на частку у спірному майні – є такими, що не доведені належними та допустимими доказами, та не підлягали задоволенню.
Також колегія суддів приймає до уваги, що ОСОБА_1 у період до 30 березня 2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі із гр. ОСОБА_8 .
Відповідно до ч. 1 ст. 25 СК України, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.
Таким чином, перебування ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 з 04 червня 1994 року по 29 березня 2011 року свідчить про безпідставність доводів позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 про можливість встановлення факту його проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 , як дружини і чоловіка, з квітня 2006 року до 29 березня 2011 року.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2024 року у справі № 691/1151/22.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) погодилася з тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.
У зазначеній постанова Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у ч. 2 ст. 328 ЦК України передбачено презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, зокрема, якщо інше прямо не випливає із закону. Інше передбачене ст. 60 СК України, згідно з якою будь-яке майно, набуте за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постанова Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17).
В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.
Відтак, пред`явлення окремої позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є неналежним способом захисту порушеного права, що унеможливлює задоволення відповідних вимог.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна, яке придбане сторонами у шлюбі.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).
Згідно із ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.
Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.
Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 210/2492/19.
Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно із ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.
Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
Яке вбачається з матеріалів справи, на підставі договору купівлі-продажу від 20 червня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Кушнір І.В. та зареєстрованого в Реєстрі за № 29, 20 червня 2018 року ОСОБА_2 набула право власності на чотирьохкімнатну квартиру загальною площею 133,6 кв.м., житловою площею 69,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Вказане підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 06 липня 2020 року №215124111.
Колегія суддів погоджується із доводами позовної заяви ОСОБА_1 про те, що вказана квартира набута ОСОБА_2 у період перебування сторін у шлюбі, а відтак, вона є об`єктом права спільної сумісної власності, у зв`язку із чим наявні правові підстави для поділу спірного об`єкта нерухомості у рівних частках, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину зазначеного майна.
Щодо способу захисту шляхом визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та припинення права спільної сумісної власності вказаних осіб на зазначене майно, колегія суддів зазначає наступне.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанови Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (ч. 1 ст. 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (п. 1, 80-81, 83), від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (п. 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (п. 6, 20-26, 101, 102), від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (п. 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (п. 4, 36), від 20 червня 2023 року в справі № 554/10517/16-ц (п. 7.47), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (п. 31)).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Згідно зі ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (ст. 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (ст. 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Такий висновок зроблено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 23 червня 2021 року в справі № 640/19644/15.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зроблено такі висновки:
«70. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна».
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, п. 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, п. 52).
На підставі викладеного колегія суддів доходить висновку, що за обставин цієї справи та змісту позовних вимог, належним способом захисту права позивача є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно). Вимога про визнання майна спільною власністю не є вимогою, яка забезпечує ефективний захист прав у справах про визнання права власності, а лише підставою для її вирішення. При розгляді справ про визнання права власності на майно, яке набуто за час шлюбу, встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення.
Тому, у задоволенні вказаної позовної вимоги ОСОБА_1 колегія суддів відмовляє з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту прав.
З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна, яке придбане сторонами у шлюбі, шляхом визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири загальною площею 133, 6 кв.м., житловою площею 69,9 кв.м., а саме чотирьохкімнатну квартиру, яка у цілому складається 1 - коридор, 2 - житлова, 3 - кухня їдальня, 4 - санвузол, 5 - санвузол, 6 - житлова, 7 - коридор, 8 - житлова, 9 - житлова, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 посилається на те, що правочин (договір купівлі-продажу) від 08 серпня 2020 року порушує його цивільний інтерес, оскільки на транспортний засіб автомобіль марки HONDA CIVIC, 2006 року випуску, синього кольору, номер шасі (кузова рами) НОМЕР_5 , тип — легковий седан, державний номер НОМЕР_2 , ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 05 серпня 2020 року було накладено арешт шляхом заборони відповідачці експлуатувати та використовувати вказаний автомобіль. Зазначена заборона була накладена судом в межах заявленого позову ОСОБА_1 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, де однією із вимог було визнання за ОСОБА_1 права власності на частки спірного транспортного засобу. Однак, незважаючи на викладене, спірний транспортний засіб було відчужено відповідачкою на користь своєї сестри.
Таким чином інтерес позивача в оспорюваному правочині напряму залежить від встановлення судом обставини придбання транспортного засобу в період фактичних шлюбних відносин та за спільні кошти.
Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, вирішуючи спір про визнання договору або його частини недійсним, суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання договору (його частини) недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.
Водночас, згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Згідно ст. 16 ЦК, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач згідно ст. 12, 13 ЦПК зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. При цьому юридично важливою обставиною є доведення факту добросовісності чи недобросовісності набувача майна.
В силу цього особа, яка звертається із позовом про визнання недійсним договору, укладеного іншими особами, має довести, що договір, який є предметом спору, зачіпає його права або охоронювані законом інтереси.
Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.
Під порушенням права слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Враховуючи, що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 30 березня 2011 року по 30 квітня 2015 року, тобто не встановлено факту спільного набуття транспортного засобу, то колегія суддів погоджується із висновком суду про відсутність факту порушення прав та законних інтересів ОСОБА_1 при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу транспортного засобу.
Вказані обставини у повному обсязі спростовують доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що Договір купівлі-продажу спірного автомобіля, укладений 08 серпня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , мав бути визнаний недійсним згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України як такий, що суперечить положенням ч. 1 ст. 203 ЦК України.
Щодо зустрічних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності.
Як вбачається з матеріалів справи, 27 грудня 2016 року між ОСОБА_23 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу 1/3 частини земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер 5110300000:02:028:0215. Договір посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Людмилою Сергіївною, зареєстрований в реєстрі за № 1065.
У той же день, 27 грудня 2016 року між ОСОБА_23 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу 1/3 частини комплексу будівель «Есперанса», які знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Людмилою Сергіївною, зареєстрований в реєстрі за № 1064.
Вказані обставини підтверджуються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Таким чином, судом першої інстанції встановлений факт, який сторонами не заперечувався, що зазначені вище об`єкти нерухомого майна були придбані ОСОБА_1 за час шлюбу з ОСОБА_2 .
Як вже вказувалось вище, згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таким чином законодавець встановлює, що все майно (рухоме, нерухоме), набуте подружжям за час шлюбу (тобто грошові кошти від участі у суспільному виробництві, від підприємницької та іншої суспільно корисної діяльності, майно, створене спільною працею, придбане за рахунок спільних коштів подружжя тощо), є його спільною сумісною власністю. Подружжю належить майно на праві спільної сумісної власності незалежно від розміру внеску кожного окремо до сімейного бюджету, відсутності самостійного заробітку чи іншого доходу в зв`язку з веденням домашнього господарства, доглядом за неповнолітніми чи непрацездатними дітьми, хворобою чи інвалідністю або з інших поважних причин.
Відповідно до абз. 2,3 п. 23 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, накопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Згідно ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
З вищевикладеного вбачається, що спірне нерухоме майно, належне ОСОБА_1 , є спільною сумісною власністю сторін.
Згідно ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Існує загальне правило відповідно до якого співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Водночас, зазначена норма статті є диспозитивною, у зв`язку з чим співвласники мають право визначити свої повноваження щодо належного їм майна на праві спільної часткової власності за домовленістю між собою, тобто реалізація певних правомочностей (володіння та користування) щодо спільного майна здійснюється за взаємною згодою всіх співвласників.
З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_2 шляхом:
- визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку 1/3 частки земельної ділянки для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер 5110300000:02:028:0215, площею 0,3127 га.;
- визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/6 частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер 5110300000:02:028:0215, площею 0,3127 га., та 1/3 частки комплексу будівель «Есперанса», за адресою: АДРЕСА_3 , загальна площа 644,6 кв.м.
Щодо доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про порушення судом норм процесуального права та необхідність повернення зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 як такої, що подана із порушенням вимог ч. 2 ст. 193 ЦПК України, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки у даному випадку первісний та зустрічний позови є взаємопов`язаними, виникають з одних правовідносин, а відтак, їх спільний розгляд є доцільним та обґрунтованим.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про поділ боргових зобов`язань подружжя.
Як вбачається з матеріалів справи, 02 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за ОСОБА_1 отримав в борг грошові кошти в розмірі 200000 доларів США для придбання у власність 1/3 частки комплексу будівель «Есперанса», які розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , та 1/3 частки земельної ділянки, на якій розташована 1/3 частки вказаного об`єкту нерухомого майна, під кадастровим номером 5110300000:02:028:0215, які він отримав 02 грудня 2016 року у м. Білгород-Дністровському Одеської області.
На підтвердження виникнення боргових зобов`язань між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , позивачем 02 грудня 2016 року власноруч складено розписку про отримання грошових коштів в сумі 200000 доларів США в якості боргу, які мали бути повернуті позикодавцю у строк не пізніше 01 травня 2019 року.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 вересня 2021 року у цивільній справі № 495/3950/20, яке набрало законної сили 12 жовтня 2021 року, було задоволено, зокрема, позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_24 ) про стягнення заборгованості за договором позики. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 02 грудня 2016 року у розмірі 200000 доларів США, за борговою розпискою від 02 грудня 2016 року.
Таким чином, позовні вимоги про стягнення суми боргу пред`явлені ОСОБА_3 лише до одного з подружжя - ОСОБА_1 , а позовні вимоги до ОСОБА_24 позикодавцем не пред`являлись.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Тобто, договір позики є двостороннім, оскільки породжує обов`язок позикодавця надати кредит, та обов`язок позичальника його повернути.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України, передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частина 1 ст. 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).
Частиною 3 ст. 61 СК України передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 1 та 4 ст. 65 СК України, дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Згідно з наведеними нормами сімейного законодавства України умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) вказувала, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що, за своїм змістом, свідчить про їх солідарний характер, незважаючи на відсутність у законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають із правочинів, укладених в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватися при поділі майна подружжя.
Якщо один з подружжя, уклавши відповідний правочин, отримує кошти чи інше майно, яке використовує в інтересах сім`ї, то в іншого виникає зобов`язання щодо повернення цих коштів. Однак якщо гроші одержано для власних потреб, таке боргове зобов`язання поділу не підлягає.
У постанові від 08 липня 2020 року в справі № 465/275/16-ц (провадження 61-1125св19) Верховний Суд виходив з того, що ч. 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають із правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Солідарні зобов`язання виникають лише у випадках, передбачених договором чи актом чинного законодавства. Одним із завдань суду є тлумачення чинного законодавства, усунення недоліків законодавчої техніки та нормативних прогалин.
Таким чином, правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року дійшла аналогічного висновку про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.
У даному випадку колегія суддів приймає до уваги, що, як вбачається зі змісту боргової розписки від 02 грудня 2016 року, грошові кошти в сумі 200000 доларів США були отримані ОСОБА_1 на придбання конкретно визначеного нерухомого майна, однак, зі змісту розписки видно, що відповідачка ОСОБА_2 не була повідомлена про отримання її чоловіком грошей у позику, про що свідчить відсутність її підпису на договорі.
Сам по собі факт зазначення у розписці про ціль позики, безумовно не свідчить про те, що позика була витрачена за призначенням (близький за змістом висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13 серпня 2021 року у справі № 638/20102/16).
У свою чергу, ОСОБА_2 категорично заперечувала, що спірне нерухоме майно було придбано за кредитні кошти, зазначаючи, що майно було придбано за рахунок заощаджень подружжя.
Також судом першої інстанції правильно звернуто увагу на протиріччя в заявлених вимогах ОСОБА_1 про поділ боргових зобов`язань за укладеним договором позики від 02 грудня 2016 року із запереченнями, висловленими у відзиві на позов ОСОБА_2 про поділ спірного нерухомого майна. Так, у відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 про поділ спірного майна, а саме земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , та 1/3 частини комплексу будівель «Есперанса», які знаходяться за тією ж адресою, ОСОБА_1 вказував, що вказане майно придбане за його особисті гроші, отримані в борг, тобто вважав це майно своєю особистою власністю, оскільки придбано воно хоча і в період шлюбу, однак за його особисті кошти. Одночасно, у заявленому позові про поділ боргів подружжя ОСОБА_1 вже визнав, що оскільки спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу, то підлягають поділу і гроші, отримані на його придбання.
Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Отже, сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.
Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що відповідно до ст. 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
Таким чином, переведення частини боргу з одного з подружжя на іншого не може відбуватися автоматично і без згоди кредитора на підставі тільки договору чи рішення суду про поділ майна подружжя.
Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.
Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку ч. 1 ст. 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині.
У даному випадку матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 сплатив на користь ОСОБА_3 суму заборгованості за договором позики, як і не містять доказів згоди кредитора на поділ боргових зобов`язань ОСОБА_1 між останнім та ОСОБА_2 , що унеможливлює задоволення позовних вимог про поділ боргових зобов`язань подружжя.
Одночасно колегія суддів роз`яснює ОСОБА_1 його право пред`явити відповідний позов, із залученням кредитора ОСОБА_3 та колишньої дружини ОСОБА_2 , в якому поставити питання про поділ спільних боргів подружжя із доведенням обставин придбання, під час знаходження сторін у шлюбі, нерухомого майна за грошові кошти, отримані за договором позики.
На підставі викладеного, саме за вказаних правових підстав має бути відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ боргових зобов`язань подружжя, визнання грошових коштів у розмірі 200 000 доларів США, отриманих в борг позивачем ОСОБА_1 , спільним борговим зобов`язанням подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та здійснення поділу у рівних частках боргових зобов`язань подружжя шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 100000 доларів США.
Відтак, мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ боргових зобов`язань подружжя, шляхом викладення її у редакції цієї постанови. 
На підставі зазначеного вище, вивчивши матеріали справи та надані сторонами докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно них, оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, колегія суддів доходить висновку про необхідність скасування рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 березня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та ухвалення у цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
В іншій частині рішення суду має бути залишено без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, - 

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 березня 2024 року — скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності.
Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_6 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ) право власності на 1/2 частину чотирьохкімнатної квартири загальною площею 133,6 кв.м., житловою площею 69,9 кв.м., а саме чотирьох кімнатна квартира, яка у цілому складається з: 1- коридор, 2- житлова, 3 - кухня-їдальня, 4 - сан.вузол , 5- сан. вузол, 6 - житлова, 7 - коридор, 8 - житлова, 9 - житлова, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Змінити мотивувальну частину рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 березня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ боргових зобов`язань подружжя, виклавши її у редакції цієї постанови. 
В іншій частині судове рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 18 грудня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе