ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 січня 2026 року
м. Харків
справа № 953/5570/25
провадження № 22-ц/818/1147/26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого-судді - Маміної О.В.,
суддів -Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.
за участі секретаря - Шнайдер Д.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Єніна Лариса Вікторівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Луценко Вікторія Сергіївна про визнання договорів дарування та договору іпотеки недійсними, -
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Київського районного суду м.Харкова від 27 серпня 2025 року, постановлене суддею Зуб Г.А.,
в с т а н о в и в:
У червні 2025 року ТОВ «Цикл Фінанс» звернулося до суду із позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування від 03.02.2020, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений ПН ХМНО Єніною Л.В. за реєстр. №117; визнати недійсним договір дарування квартири від 28.04.2020 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений ПН ХМНО Єніною Л.В. за реєстр. №386; визнати недійсним договір іпотеки від 20.12.2023 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений ПН ХМНО Луценко В.С. за реєстр. №3099. 
Також позивачем разом із позовом подано заявою про вжиття заходів забезпечення позову.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 17.06.2025 прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження. 
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 17.06.2025 вжито заходи забезпечення позову по вказаній справі, а саме накладено заборону відчуження на 3-кімнатну квартиру, загальною площею 130,9 кв.м., житловою площею 86,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 343594063101), яка на праві приватної власності належить ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 - до вирішення справи по суті.
22.07.2025 року ОСОБА_3 подала зустрічну позовну заяву, в якій просить призначити експертне дослідження, стягнути з позивача на її користь компенсацію моральної шкоди у розмірі 500000 грн., та вирішити питання про розподіл судових витрат. Також просить застосувати по справі зустрічне забезпечення позову та скасувати вжиті заходи забезпечення позову.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 27 серпня 2025 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 про стягнення компенсації моральної шкоди - повернуто заявнику. В задоволенні клопотань ОСОБА_3 про скасування заходів забезпечення позову та про зустрічне забезпечення позову - відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи просить ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для подальшого розгляду. 
В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що суд не повно встановив обставини у справі та дійшов необґрунтованого висновку про те, що спільний розгляд первісного та зустрічного позову не є доцільним, що позови є різного характеру. Також безпідставно відмовив у зустрічному забезпечення позову.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у прийнятті зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги за зустрічним позовом не підлягають об`єднанню в одне провадження з первісним, оскільки їх спільний розгляд не є доцільним, зустрічну позовну заяву слід повернути, оскільки її подано з пропущенням встановленого строку, а причини на які посилається позивач для поновлення відповідного процесуального строку суд вважає неповажними, та вказані вимоги не є взаємопов`язаними. 
Крім того відмовляючи у зустрічному забезпеченні позову, суд виходив із того, що підстав для застосування зустрічного забезпечення не має, оскільки, матеріали справи не містять доводів та аргументів, яким чином накладена заборона відчуження на нерухоме майно може завдати збитків відповідачці, а також, в чому саме можуть полягати такі збитки. Окрім того, не містять матеріали справи й доказів наявності передбачених статтею 154 ЦПК України випадків обов`язкового застосування зустрічного забезпечення, а тому в задоволенні вказаного клопотання вважає за необхідне відмовити.
Також вважав, що відсутні підстави для скасування забезпечення позову.
Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Зокрема, відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.
Частинами першої, другої статті 193 ЦПК України передбачено, що відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.
Зустрічний позов дозволяє розглянути в одному процесі вимоги обох сторін, що дає можливість заощадити час і сприяє більш швидкому захисту їхніх прав та інтересів, а також запобігає можливості винесення суперечливих і взаємовиключних судових рішень у цивільній справі.
У пунктах 43, 44 постанови від 20 березня 2019 року у справі № 910/2987/18 (провадження № 12-24гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право відповідача подати до позивача зустрічний позов для його спільного розгляду з первісним позовом не є абсолютним. Таке право може бути реалізовано за умови дотримання загальних правил подання позовів, а також правил пред`явлення зустрічних позовів, установлених процесуальним законодавством. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом за умови не лише їх взаємопов`язаності, а й доцільності їх спільного розгляду.
Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виявлятись, зокрема, у такому:
- обидва позови взаємно пов`язані, і їх спільний розгляд сприятиме оперативному і правильному вирішенню спору. Взаємна пов`язаність первісного і зустрічного позову може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах;
- вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись;
- задоволення зустрічного позову виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову. Подання такого зустрічного позову має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом. У таких випадках задоволення зустрічного позову тягне за собою відмову у первісному позові повністю або частково.
Отже, зустрічний позов є матеріально-правовою вимогою відповідача до позивача, яка заявляється для сумісного розгляду з первісним позовом, оскільки задоволення його вимог унеможливлює задоволення вимог позивача. Зустрічний позов має бути пред`явлений лише до первісного позивача (або одного зі співпозивачів). Умовою пред`явлення зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним; взаємопов`язаність позовів виявляється у тому, що вони виникають з одних правовідносин.
Подібні за змістом правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483 цс 19).
Прийняття зустрічного позову можливе за дотримання умов, передбачених частиною другою статті 193 ЦПК України, і залежить від того, наскільки суд вважає за доцільне розглядати цей позов у одному провадженні з первісним.
Зазначене тлумачення надано у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 522/14499/21, провадження № 61-10754 св 22.
Метою пред`явлення зустрічного позову є спільний розгляд позовів в інтересах процесуальної економії, а в ряді випадків - уникнення постановлення суперечливих судових рішень.
Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 143/346/22, провадження № 61-10815св22.
Як вбачається з матеріалів справи 22.07.2025 ОСОБА_3 подала зустрічний позов про стягнення на її користь компенсацію моральної шкоди.
Предметом первісного позову є визнання недійсними договорів дарування та визнання недійсним договору іпотеки. 
Предметом зустрічного позову є вимоги про стягнення моральної шкоди спричиненої невизнанням позивачем правомірності набуття відповідачкою квартири та намагання оскаржити її права власності у суді.
Отже, предмети та підстави первісного та зустрічного позовів є різними. Відповідно, різними є й предмети доказування за ними. Зв`язок між вимогами зустрічного та первісного позовів є лише опосередкованим.
Крім того, ОСОБА_3 пропущено строк на подання зустрічної позовної заяви. Провадження у справі відкрито 17.06.2025 року, надано 15 денний строк на подання відзиву чи зустрічної позовної заяви, копію ухвали відповідачка отримала 25.06.2025 року (а.с.104 т.1), строк подачі закінчився 22.07.2025 року (четвер), проте зустрічний позов подано 22.07.2025 року тобто з пропуском строку.
Як на підставу пропуску строку, ОСОБА_3 посилалась на те, що внаслідок урагану в її будинку було відсутнє електропостачання. 
Відповідно до ч.1-3 ст. 193 ЦПК України, відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.
Від так, судом встановлено, що строк на подання зустрічного позову відповідачем пропущено, та вона просить його поновити. 
Відповідно до частини першої статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).
Відповідно до ч.3 ст. 194 ЦПК України, зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи.
Відмовляючи у прийнятті зустрічного позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що оскільки відповідачкою пропущено строк на подачу зустрічної позовної заяви, посилання на відсутність електропостачання не є обґрунтованою підставою для поновлення строку, крім того їх спільний розгляд не є доцільним, а задоволення зустрічного позову не може виключити повністю або частково задоволення первісного позову, тобто відсутні встановлені процесуальним законом підстави для спільного розгляду обох позовів, то за таких обставин прийняття зустрічного позову та об`єднання його в одне провадження з первісним є недоцільним.
Виходячи з викладеного, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що спільний розгляд первісного та зустрічного позовів у цій справі не є доцільним та матиме наслідком зволікання зі своєчасним розглядом справи.
Отже, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у прийнятті зустрічного позову.
При цьому, вимоги зустрічного позову відповідача можуть бути заявлені у самостійному позові з огляду на характер спірних правовідносин та предмет доказування. Право відповідача на доступ до правосуддя не порушено.
Щодо зустрічного забезпечення судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 154 ЦПК України суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.
Зустрічне забезпечення, як правило, здійснюється шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі, визначеному судом. Якщо позивач з поважних причин не має можливості внести відповідну суму, зустрічне забезпечення також може бути здійснено шляхом: надання гарантії банку, поруки або іншого фінансового забезпечення на визначену судом суму та від погодженої судом особи, щодо фінансової спроможності якої суд не має сумнівів; вчинення інших визначених судом дій для усунення потенційних збитків та інших ризиків відповідача, пов`язаних із забезпеченням позову (частина четверта статті 154 ЦПК України).
Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову (частина п`ята статті 154 ЦПК України).
Реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком, за винятком випадків, передбачених ч. 3 ст. 154 ЦПК України, в якій зазначено, що суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, зокрема, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.
Посилання на те, що невжиття заходів зустрічного забезпечення порушить її майнові права відповідача є безпідставними, оскільки відповідачем не доведено необхідності вжиття заходів зустрічного забезпечення.
Щодо скасування заходів забезпечення позову, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника).
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі, задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Частинами першою статті 158 ЦПК України передбачено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Разом з тим, слід зазначити, що під час розгляду заяви про скасування заходів забезпечення позову суд не оцінює правомірність та доцільність вжиття ним заходів забезпечення позову, а лише з`ясовує, чи потреба у забезпеченні позову відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.08.2019 у справі №15/155-б).
Відповідно, наведені заявником обставини не є підставою для скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом у даній справі. При цьому, заявником не надано відповідних доказів, які б спростовували необхідність у застосуванні таких заходів, а також підтверджували б, що необхідність у таких заходах відпала.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що ухвалу суду першої інстанції постановлено з додержанням норм процесуального права. 
Підстав для її зміни або скасування не вбачається.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384, ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м.Харкова від 27 серпня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:        О.В. Маміна
Судді:          О.Ю. Тичкова
В.Б. Яцина