ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 755/19807/25 Головуючий у 1-й інстанції: Галаган В.І.
Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 грудня 2025 року м. Київ 
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Черпака Ю.К.,
суддів Бєлової Л.В., Штульман І.В.,
за участю секретаря судового засідання Григор`єва С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу адвоката Кучерявенка Сергія Сергійовича, подану в інтересах громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання дій протиправними, скасування рішення про примусове повернення до країни походження та заборону в`їзду,
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2025 року громадянин Республіки Молдова ОСОБА_2 (далі - позивач/апелянт) звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (далі - відповідач/ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області) про:
- визнання протиправними дій ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області щодо прийняття рішення за № 8010130100019444 від 24 вересня 2025 року про примусове повернення громадянина Республіки Молдова ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , до країни походження та зобов`язання його покинути територію України у термін до 04 жовтня 2025 року;
- скасувати рішення за № 8010130100019444 від 24 вересня 2025 року про примусове повернення громадянина Республіки Молдова ОСОБА_2 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , до країни походження та зобов`язання його покинути територію України у термін до 04 жовтня 2025 року;
- визнати протиправними дії ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області щодо прийняття рішення за № 8010110100017900 від 24 вересня 2025 року про заборону в`їзду в Україну строком на 3 роки громадянину Республіки Молдова ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- скасувати рішення за № 8010110100017900 від 24 вересня 2025 року про заборону в`їзду в Україну строком на 3 роки громадянину Республіки Молдова ОСОБА_2 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позову вказував, що 24 вересня 2025 року відповідачем складено протокол про адміністративне правопорушення, прийнято постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 203 КУпАП, накладено адміністративне стягнення та одразу 24 вересня 2025 року прийнято рішення про примусове повернення та заборону позивачу в`їзду на територію України строком на 3 роки. Проти винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності він не заперечує. Свою заяву мотивував тим, що він приїхав в Україну з метою лікування, яке в Україні є більш дешевим та доступним ніж в Молдавії. Він неодноразово звертався до відповідача з приводу отримання дозволу на проживання, однак отримував усну відмову у прийнятті документів. Приймаючи оскаржувані рішення, відповідач не врахував, що позивачем незначно перевищено строк перебування на території України, а обставини справи не кореспондуються з кваліфікаційними ознаками для примусового повернення в країну походження. Зважаючи на викладене, відображено невірні обставини, які не відповідають дійсності, а тому прийняті рішення позивач вважає протиправними.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2025 року позов громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 задоволено частково.
Скасовано рішення ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області від 24 вересня 2025 року про заборону громадянину Республіки Молдова ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в`їзду на територію України строком на 3 (три) роки.
В іншій частині позову відмовлено.
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є іноземцем, який після спливу встановленого законом строку перебування на території України не мав належних документів на право проживання (перебування) та не вчинив передбачених законодавством дій для легалізації свого правового статусу, у зв`язку з чим факт порушення ним вимог міграційного законодавства є доведеним і не заперечується самим позивачем. Притягнення до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 203 КУпАП підтверджує наявність у його діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, що відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» є достатньою та самостійною підставою для прийняття рішення про примусове повернення до країни походження. Посилання позивача на мету перебування в Україні з причин лікування, а також на нібито наявні усні звернення до органу міграційної служби не підтверджені належними і допустимими доказами та не спростовують встановленого факту незаконного перебування. Позивач не звертався із заявами про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і відсутні обставини, визначені статтею 31 Закону, які б унеможливлювали його примусове повернення. За таких умов суд визнав рішення відповідача про примусове повернення таким, що прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений законом, і відмовив у задоволенні позовних вимог у цій частині, водночас дійшовши висновку про протиправність заборони в`їзду в Україну як непропорційного та недостатньо вмотивованого заходу реагування.
В апеляційній скарзі висловлено прохання скасувати вказане судове рішення в частині позовних вимог, у задоволення яких відмовлено, та ухвалити нове, яким їх задовольнити. Скарга обґрунтована посиланням на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору. Суд формально підійшов до оцінки правомірності рішення про примусове повернення, не врахувавши індивідуальних обставин перебування позивача в Україні, зокрема мети його в`їзду для проходження лікування, а також незначного характеру перевищення встановленого строку перебування. Позивач вживав заходи для легалізації свого перебування шляхом звернення до органів ДМС, однак отримував усні відмови у прийнятті документів. Застосування заходу у вигляді примусового повернення є непропорційним та надмірним втручанням у його приватне і сімейне життя, не відповідає принципу індивідуалізації адміністративного реагування та не ґрунтується на всебічному аналізі наслідків такого рішення для позивача. 
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились.
Згідно з частиною другою статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за їх відсутності.
Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши повноту встановлення фактичних обставин справ та їх правову оцінку, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 (позивач), ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Молдова, що підтверджується копією паспорту серії НОМЕР_1 від 19 вересня 2024 року.
24 вересня 2025 року на підставі протоколу про адміністративне правопорушення ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області прийнято постанову про накладення адміністративного стягнення ПН МКМ 017492 про притягнення громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 203 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 5 100, 00 грн. 
Постановою встановлено, що 24 вересня 2025 року о 08 год. 30 хв. за адресою: місто Київ, вулиця Стеценка, б. 44 (хост) виявлено громадянина Республіки Молдова ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства на території України, а саме: проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні.
24 вересня 2025 року рішенням ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області вирішено примусово повернути до країни походження або до третьої країни громадянина Республіки Молдова ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно зі змістом рішення від 24 вересня 2025 року цього дня співробітниками ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області виявлено громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства на території України - проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні. В ході опитування, іноземний громадянин пояснив, що прибув в Україну 12 травня 2025 року через ПП «Могилів-Подільський» автомобільним транспортом з приватною метою. На території України не працевлаштований, родичів не має, після закінчення законного терміну перебування територію України не покинув, з питань оформлення посвідки на тимчасове проживання, дозволу на імміграцію в Україну не звертався, документи на продовження терміну перебування в Україні та на набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, не подавав.
24 вересня 2025 року рішенням ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області вирішено заборонити громадянину Республіки Молдова ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в`їзд в Україну строком на три роки.
Не погоджуючись з прийнятими рішеннями, позивач звернувся до суду.
Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, враховує наступне.
Оскільки оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права, з ним погодились сторони, то суд апеляційної інстанції здійснює перегляд судового рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VІ), який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Приписи статті 3 Закону № 3773-VІ, які кореспондують з положеннями статті 26 Конституції України, визначають, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Статтею 4 Закону № 3773-VІ визначений виключний перелік підстав для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.
Зокрема, відповідно до частини шістнадцятої статті 4 Закону № 3773-VІ іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.
Згідно з частиною третьою статті 9 Закону № 3773-VІ строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Пункт 2 Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150, передбачає, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території:
1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи у разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України;
2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено законодавством та міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач прибув в Україну 12 травня 2025 року через ПП «Могилів-Подільський» та відповідно до вищезазначених положень законодавства мав право на перебування на території України не більш як 90 днів протягом 180 днів.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 3773-VІ іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (далі - Інструкція).
Відповідно до пункту 4 Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення, зокрема, органу ДМС.
Згідно з пунктом 5 Інструкції підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни, зокрема, є дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.
Тобто, порушенням законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства у розумінні цього Закону вважається, у тому числі, перебування особи на території України без законних на те підстав, що мало місце у даному випадку після скасування посвідки на тимчасове проживання.
Такий правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 802/294/17-а, від 18 червня 2020 року у справі № 758/13408/18, від 20 вересня 2022 року у справі № 755/7030/21.
Зміст позовної заяви та долучені до неї матеріали свідчить про обізнаність позивача з обставинами, що стали підставою для прийняття рішення про примусове повернення до країни походження. Зокрема, з пояснень позивача та матеріалів адміністративної справи вбачається, що він усвідомлював факт спливу встановленого строку перебування на території України та відсутність у нього документів, які надавали б право на подальше проживання (перебування). Водночас будь-яких належних і допустимих доказів звернення до органів Державної міграційної служби з метою оформлення дозволу на тимчасове проживання, продовження строку перебування або легалізації свого статусу позивачем до суду не подано, а наведені у позові твердження про усні відмови у прийнятті документів документального підтвердження не знайшли.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині наявності підстав, що забороняють примусове повернення, колегія суддів встановила відсутність обставин, передбачених статтею 31 Закону № 3773-VІ, за яких іноземець не може бути примусово повернутий до країни походження або третьої країни. 
Матеріали справи не містять доказів того, що повернення позивача створює загрозу його життю чи свободі, пов`язане з ризиком катування, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, або ж з відсутністю медичної допомоги, яка є життєво необхідною. 
Так само позивач не звертався із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Доводи апелянта про те, що строк його перебування на території України було перевищено незначно, не спростовують установленого у справі факту порушення вимог міграційного законодавства та не можуть бути підставою для визнання протиправним рішення про примусове повернення. 
Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» не ставить можливість застосування примусового повернення у залежність від тривалості порушення, а визначає підставою для його застосування сам факт порушення іноземцем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства (частина перша статті 26). 
Відтак перевищення строку перебування, незалежно від його тривалості, свідчить про відсутність у особи законних підстав для подальшого перебування на території України та зумовлює правомірне реагування уповноваженого органу у спосіб, прямо передбачений законом.
Посилання апелянта на в`їзд в Україну з метою лікування саме по собі не підтверджує наявності у нього законних підстав для перебування після спливу дозволеного строку та не звільняє від обов`язку дотримуватися встановлених правил проживання і перебування іноземців. 
Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б свідчили про наявність обставин, що унеможливлюють виїзд позивача з України або підпадають під винятки, передбачені статтею 31 Закону № 3773-VI. 
За таких умов обставини лікування не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для скасування рішення про примусове повернення.
Щодо тверджень апелянта про неодноразові звернення до органів Державної міграційної служби та отримання усних відмов у прийнятті документів залишаються декларативними та не підтверджені жодними доказами, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які письмові заяви з відмітками про їх прийняття, листування з органом влади, поштові квитанції, реєстраційні дані чи скарги, які б свідчили про вчинення апелянтом дій, спрямованих на легалізацію свого перебування. 
Відповідно до статті 77 КАС України саме сторона, яка посилається на певні обставини, повинна довести їх наявність. Водночас установлені у справі обставини проживання (перебування) без документів на право перебування та відсутність оформлених підстав для продовження строку перебування свідчать, що апелянт не реалізував передбачених законом механізмів легалізації свого правового статусу.
Доводи апелянта про те, що притягнення його до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 203 КУпАП виключає можливість застосування заходу у вигляді примусового повернення, є помилковими. 
Адміністративне стягнення, передбачене КУпАП, є заходом юридичної відповідальності за вчинене правопорушення, тоді як примусове повернення відповідно до статті 26 Закону № 3773-VI є міграційним заходом реагування, спрямованим на припинення незаконного перебування іноземця та відновлення стану законності. 
Зазначені заходи мають різну правову природу та можуть застосовуватися паралельно за наявності встановлених законом підстав.
Посилання апелянта на запровадження воєнного стану в Україні не змінює правової оцінки спірних правовідносин, оскільки не свідчить про набуття ним законних підстав для подальшого перебування на території України та не підтверджує наявності визначених законом заборон для примусового повернення. 
Існування певного соціально-політичного контексту не замінює необхідних юридичних підстав для проживання або перебування та не звільняє іноземця від обов`язку дотримуватися вимог міграційного законодавства.
Щодо тверджень про непропорційність застосованого заходу у вигляді примусового повернення, то в даному випадку примусове повернення застосовано як необхідний та прямо передбачений законом спосіб припинення незаконного перебування особи, яка не має документів на право проживання (перебування) і не довела вчинення дій для легалізації свого статусу. 
На відміну від додаткових обмежувальних заходів, зокрема заборони в`їзду, примусове повернення не має карального характеру, а є базовим інструментом державного міграційного контролю, який відповідає меті та змісту статті 26 Закону № 3773-VI.
Посилання апелянта на порушення його права на повагу до приватного і сімейного життя відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не може бути прийняте, оскільки матеріали справи не містять документального підтвердження цього факту і доказів існування таких сталих сімейних зв`язків в Україні, які б об`єктивно унеможливлювали виконання рішення про примусове повернення або свідчили про його непропорційність. 
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області про примусове повернення позивача до країни походження прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений Законом № 3773-VI, з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підстави для його скасування відсутні.
Оскільки суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, то колегія суддів згідно із статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги залишає її без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката Кучерявенка Сергія Сергійовича, подану в інтересах громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду.

Головуючий: Черпак Ю.К.

Судді: Бєлова Л.В.

Штульман І.В.