РІШЕННЯ
Іменем України

Справа № 273/2252/22
провадження у справі № 2/0285/38/26
06 лютого 2026 року   м. Звягель

Звягельський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючої — судді Михайловської А.В.,
за участі секретаря судового засідання Валінкевич І.І.

учасники у справі: позивач —  ОСОБА_1 , представник — ОСОБА_2 ,
відповідач — ТОВ "Форест Полісся - 10", представник — Сачок А.В., Ліпська-Романченко Г.Д.,

розглянувши цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_3 до ТОВ "Форест Полісся - 10" про скасування наказу про звільнення у частині формулювання причин звільнення, стягнення належних при звільненні грошових сум, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та моральної шкоди, - 

УСТАНОВИВ:

09.12.2022 ОСОБА_1 подала до Баранівського районного суду Житомирської області позовну заяву до ТОВ «Форест Полісся-10», в якій просила:
визнати незаконним наказ ТОВ «Форест Полісся-10» № 30 від 21.11.2022 про звільнення її з роботи в частині формулювання причин звільнення, а саме: за п. 4 ст. 40 КЗпП України, та змінити формулювання причин звільнення, зазначивши причину звільнення «за власним бажанням згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України»; 
стягнути з ТОВ «Форест Полісся -10» на її користь кошти згідно розрахунку при звільненні у розмірі 60 312,17 грн; 
стягнути з ТОВ «Форест Полісся -10» на її користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 4 196,60 грн; 
а також стягнути з ТОВ «Форест Полісся - 10» на її користь 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначила, що 01.02.2012 вона була прийнята на посаду бухгалтера у ТОВ «Форест Полісся-10». З вересня 2022 директором ТОВ «Форест Полісся-10» призначена ОСОБА_4 , яка розпочала утискати працівників товариства. Тому 18.10.2022 вона написала заяву про звільнення за власним бажанням, яку подала безпосередньо директору ОСОБА_4 . Водночас, остання попросила допрацювати дні допоки не закінчиться перевірка товариства органами податкової служби. У подальшому, після закінчення податкової перевірки 29.10.2022 та підписання акту перевірки, вона знову звернулася до останньої про звільнення її з роботи за власним бажанням згідно раніше поданої заяви від 18.10.2022. У присутності комерційного директора товариства ОСОБА_5 , ОСОБА_4 розірвала її заяву та відмовилася звільняти її за власним бажанням та озвучила намір звільнити її за прогули. Так, з 31.10.2022 на її посаді бухгалтера працював інший працівник. Крім того, з 02.11.2022 вона не виходила на роботу оскільки вважала, що відпрацювала два тижні після подання заяви про звільнення за власним бажанням. Лише згодом її повідомили, що вона може підійти на підприємство та забрати наказ про своє звільнення. Прибувши 02.12.2022 директор ОСОБА_4 вручила їй наказ № 30 від 21.11.2022, в якому зазначено, що її звільнено з 21.11.2022 згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогул. Вважає вказаний наказ директора протиправним та таким, що підлягає скасуванню у частині формулювання причин звільнення, оскільки прогулів вона не вчиняла. Також, у день вручення наказу № 30 від 21.11.2022 з нею не проведено розрахунок при звільненні. Згідно розрахунку заборгованість товариства перед нею при звільненні склала 74 921,95 грн. (без утриманням податку та військового збору), з яких: 
заробітна плата за жовтень 2022 року — 7 200,00 грн;
заробітна плата за листопад 2022 року — 5 454,55 грн;
компенсація за 234 дні невикористаних відпусток за період з 01.11.2021 по 01.10.2022 — 62 267,40 грн. Всього, за вирахуванням податків — 60 312,17 грн.
Вище зазначеними діями відповідача їй завдана моральна шкода, яку вона оцінює у розмірі 50 000,00 грн. З метою захисту порушених прав, вона подала до суду даний позов.
16.12.2022 судом відкрито провадження у справі.
04.05.2023 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву з запереченнями проти її задоволення. Посилався на те, що позивач правомірно звільнена згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул. Розрахунок при звільненні з нею проведено 02.12.2022, будь-яка заборгованість роботодавця відсутня. Позивачем безпідставно заявлено вимоги про відшкодування моральної шкоди.
18.05.2023 представник позивача подала до суду відповідь на відзив, в якому вказала, що у відомостях долучених до відзиву на позовну заяву на виплату готівки № Ф-00000012 від листопада 2022 та № Ф-00000011 за жовтень 2022 міститься не підпис позивача ОСОБА_1 у графі 2 про отримання коштів. Остання вказаних коштів не отримувала. Також зазначила, що за фактом підроблення офіційних документів на виплату готівки № Ф-00000012 від листопада 2022 та № Ф-00000011 за жовтень 2022 позивач ОСОБА_1 14.05.2023 подала до відділу поліції заяву про вчинення кримінального правопорушення.
21.08.2023 представник позивача подала до суду клопотання про витребування у відповідача акту перевірки, підписаного 28.10.2022.
15.11.2023 представник позивача подала до суду клопотання про передачу справи на розгляд суду найбільш територіально наближеного до Баранівського районного суду Житомирської області, у зв`язку із неможливістю утворити новий склад суду для розгляду даної справи.
23.11.2023 справа надійшла до Новоград-Волинського (після перейменування — Звягельського) міськрайонного суду Житомирської області.
24.11.2023 справа прийнята до свого провадження, призначено підготовче судове засідання, визначено сторонам строки вчинення процесуальних дій.
15.12.2023 представник позивача подала до суду клопотання про витребування у відповідача, у тому є числі, оригіналів відомостей на виплату готівки № Ф-00000012 від листопада 2022 та № Ф-00000011 за жовтень 2022, яке у судовому засіданні 30.04.2024 задоволено.
01.05.2024 в адресу відповідача направлено вимогу, у тому ж числі, про необхідність надати до суду оригінали відомостей на виплату готівки № Ф-00000012 від листопада 2022 та № Ф-00000011 за жовтень 2022, згідно клопотання представника позивача. 
04.06.2024 підготовче судове провадження закінчено, справу призначено до судового розгляду.
09.07.2024 у судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, які просили задовольнити.
У тому ж судовому засіданні опитана у якості свідка ОСОБА_5 показала, що 18.10.2022 позивач ОСОБА_1 написала заяву про звільнення з посади на ТОВ «Форест Полісся — 10» на ім“я комерційного директора та передала до відділу. ОСОБА_4 попросила позивача попрацювати до закінчення перевірки товариства податковим органом. У кінці жовтня 2022 року податкова перевірку закінчила. По закінченню перевірки був складений відповідний акт, який підписала у тому ж числі, позивач ОСОБА_1 . Після проведення перевірки ОСОБА_4 повідомила позивачу ОСОБА_1 , що вона має іншого бухгалтера. Затим сказала останній, щоб вона не приходила на роботу та у її присутності розірвала заяву позивача ОСОБА_1 про звільнення з роботи. Знає, що при звільненні з позивачем ОСОБА_1 товариство не розрахувалося. Згідно відомостей позивач коштів (розрахунку при звільненні) не отримувала. Заробітну плату на товаристві працівники отримували згідно видаткових касових ордерів на кожен місяць. Їй відомо, що з 01.11.2022 на ТОВ була призначена інший бухгалтер. Водночас, 02.11.2022 позивач ОСОБА_1 не була допущена до роботи. Позивач  ОСОБА_1 02.11.2022 була на ТОВ половину дня.
Опитана у якості свідка ОСОБА_6 показала, що вона працювала касиром на ТОВ «Форест Полісся - 10». Коли директором товариства призначили ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_1 написала заву про звільнення. Позивач працювала на ТОВ до 29.10.2022. 31.10.2022 на ТОВ призначили нового бухгалтера. Заробітну плату на товаристві вони отримували по касових дорученнях. Спільно з позивачем у ТОВ вона пропрацювала близько 10 років. Після призначення ОСОБА_4 директором ТВО остання не допускала до роботи позивача ОСОБА_1 . Замки (серцевини) у дверях на ТОВ були змінені.
09.07.2024 повторно в адресу відповідача направлено вимогу, у тому ж числі, про необхідність надати до суду оригінали відомостей на виплату готівки № Ф-00000012 від листопада 2022 року та № Ф-00000011 за жовтень 2022 року. Вказана вимога посадовій особі відповідача вручена 17.07.2024, згідно трекінгу Укрпошти.
Ухвала суду, яка занесена до протоколу від 30.04.2023, у частині надання до суду оригіналів відомостей на виплату готівки № Ф-00000012 від листопада 2022 року та № Ф-00000011 за жовтень 2022 року, відповідачем у справі залишилася не виконаною.
10.09.2024 представник позивача подала до суду письмові додаткові пояснення, в яких представником надано розрахунок вимоги щодо стягнення середнього заробітку позивача за затримку розрахунку при звільненні за період з 22.11.2022 по 10.09.2024 на загальну суму 164 209,62 грн. 
07.10.2024 представник відповідача подала до суду клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи на вирішення якої просила поставити питання: Чи виконано підпис у графі 2 у відомості на виплату готівки № Ф-00000012 від листопада 2022 року та № Ф-00000011 за жовтень 2022 року позивачем ОСОБА_1 чи іншою особою? У судовому засіданні 28.01.2026, за клопотанням представника позивача, залишено без розгляду клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи.
07.10.2024 представник відповідача заявив клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 273/2251/22.
07.10.2024 зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 273/2251/22.
02.01.2026 поновлено провадження у справі, розгляд справи призначено на 28.01.2026.
У судовому засіданні 28.01.2026 представник позивача, після поновлення провадження у справі, повторно позовні вимоги позивачки підтримала, які просила задовольнити. Зазначила, що докази щодо судових витрат у справі будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення у даній справі.
Представники відповідача у судове засідання 28.01.2026 не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Клопотань та/або заяв до суду не подали. 
З`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підстави своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд враховує наступне.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
За змістом ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інщих правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
За приписами ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає та на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. 
У відповідності до ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Конституційне право громадянина на працю реалізується, зокрема шляхом укладання трудового договору.
Відповідно до ст. 24 КЗпП України - трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи передбачені законодавством про працю, колективним договором, або угодою сторін.
Статтею 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є, зокрема розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).
Згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Відповідно до наказу директора ТОВ «Форест Полісся — 10» № 26 від 01.02.2012 позивач ОСОБА_1 прийнята на роботу на посаду бухгалтера (а.с.17 т.1).
18.10.2022 позивач ОСОБА_1 подала директору ТОВ «Форест Полісся - 10» заяву про звільнення її з роботи за власним бажанням з 18.10.2022. Згідно відмітки, яка міститься на заяві «Заяву прийнято 08.11.2022, звільнити 21.11.2022» (а.с.18,47 т.1 ).
21.11.2022 позивач ОСОБА_1 повторно подала до директора ТОВ «Форест Полісся - 10» заяву про звільнення за власним бажанням згідно поданої заяви від 18.10.2022 та просила провести відповідний розрахунок при звільненні. У заяві також зазначила про недопущення її до роботи директором товариства. Дану заяву позивач направила на адресу товариства рекомендованою поштою, яка згідно повідомлення Укрпошти вручено адресату 22.11.2022 (а.с.22-24 т.1).
21.11.2022 наказом генерального директора ТОВ «Форест Полісся - 10» № 30 від 21.11.2022 ОСОБА_1 звільнено з посади бухгалтера згідно ст. 40 п. 4 КЗпПУ за прогул (а.с.21 т.1). 
Згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Представник відповідача посилається на те, що ОСОБА_1 не виходила на роботу з 28 жовтня по 21 листопада 2022 року, про що складено акти (а.с.48-73 т.1).
Разом з тим, згідно показів свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 директор товариства не допуска позивача Іщук А.Й. до роботи після проведення податкової перевірки, яка була закінчена 28.10.2022. При цьому, акт про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Форест Полісся — 10» від 28.10.2022 підписаний, у тому ж чилі, позивачем ОСОБА_1 (а.с.200-208 ч.1).
Таким чином, показаннями свідків та актом перевірки доведено факт виконання позивачем трудових обов`язків включно по 28.10.2022 та недопущення останньої до роботи після проведення податкової перевірки.
Водночас, факт припинення виконання трудових обов“язків після 21.11.2022 визнається позивачем, однак вона заперечує проти наявності факту прогулу, на який вказує представник відповідача.
На переконання суду, така позиція позивача є обґрунтованою, оскільки відсутність працівника на робочому місці внаслідок рішення безпосереднього керівника про припинення роботи та недопущення до роботи є поважною причиною такої відсутності.
Разом з тим, складання керівником підприємства актів про відсутність працівника на робочому місці, з огляду на покази свідків, не є доказом прогулу, тобто факту відсутності працівника без поважної причини.
Оцінюючи сукупність встановлених обставин, суд дійшов висновку про наявність особистого конфлікту між позивачем та представником відповідача ОСОБА_4 , який призвів до припинення трудових відносин між відповідачем та позивачем у протиправний спосіб.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в місцевих загальних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу.
Спірним наказом відповідача від 21.11.2022 ОСОБА_1 звільнено з посади бухгалтера згідно ст. 40 п. 4 КЗпП У за прогул.
Зазначена у наказі правова підстава звільнення не відповідає фактичним обставинам, які встановлені судом у даній справі, та суперечить інформації у тексті наказу про заяву ОСОБА_1 , як фактичну підставу звільнення.
Оскільки дата і факт звільнення не заперечуються сторонами, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовної вимоги про зміну спірного наказу в частині формулювання причин звільнення, а саме зазначення причини звільнення: «за власним, бажанням згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України», що відповідає заяві ОСОБА_1 від 18.10.2022, яка була погоджена директором шляхом накладання резолюції «Заяву прийнято 08.11.2022, звільнити з 21.11.2022» (а.с.47 т.1).
Вирішуючи спір у частині позовних вимог про стягнення з відповідача коштів на користь позивача, суд дійшов наступних висновків.
Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 звільнена з ТОВ «Форест Полісся - 10» 21.11.2022. При цьому вона не працювала у день звільнення з незалежних від її волі причин. 
Згідно заяви від 21.11.2022 ОСОБА_1 звернулась до роботодавця з вимогою про розрахунок (а.с. 22 т.1).
З поштової картки рекомендованого повідомлення про вручення вбачається, що заява ОСОБА_1 була отримана ТОВ «Форест Полісся - 10» 22.11.2022 (а.с.23 т.1).
Таким чином, обов`язок щодо розрахунку з позивачем у відповідача виник 23.11.2022.
Згідно ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заробітну плату згідно складеного нею розрахунку за жовтень 2022 року у розмірі 7 200,00 грн та за листопад 2022 року у розмірі 5 454,55 грн (а.с.29 т.1).
Відповідач посилається на те, що заробітна плата ОСОБА_1 виплачена, що підтверджується відомостями на виплату готівки за жовтень 2022 року №Ф-00000011 від 31.10.2022 у сумі 5796,00 грн та за листопад 2022 року №Ф-00000012 від 30.11.2022 року в сумі 1071,38 грн. (а.с.45,46 т.1).
Водночас, відповідачем не надано до суду оригінали відомостей на виплату готівки № Ф-00000012 від листопада 2022 року та № Ф-00000011 за жовтень 2022 року, згідно ухвали суду від 30.04.2024, що позбавило можливість призначити у справі почеркознавчу експертизу, згідно клопотання представника позивача, та перевірити судом дані обставини.
Відтак, за відсутності доказів фактичного отриманих позивачем виплат, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про виплату заробітної плати за жовтень та листопад 2022 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню, згідно розрахунку позивача за жовтень 2022 року у розмірі 7 200,00 грн та за листопад 2022 року у розмірі 5 454,55 грн.
Щодо позовних вимог у частині стягнення грошової компенсації за невикористані позивачем дні щорічних відпусток.
Обов`язок роботодавця в частині виплати працівнику грошової компенсації за невикористані ним щорічні відпустки визначено у ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки». 
Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки (п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 №100).
Пунктом 8 вказаного передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Для обчислення суми виплати за середнім заробітком визначається середньоденна зарплата, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів за цей період. 
Оскільки відповідачем не представлено суду доказів надання позивачу ОСОБА_1 відпусток або виплати компенсації за них, а також не спростовано складений позивачем розрахунок, суд визнає також обґрунтованими вимоги позовної заяви у частині стягнення компенсації за невикористані відпустки тривалістю 234 дні в сумі 62 267,40 грн.
Щодо вимог позивача у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд керується наступним.
Згідно з ч. 1 ст. 27 ЗУ "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки; середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування відшкодування проводиться згідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100, шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна заробітна плата розраховується діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).
Згідно розрахунку представника позивача, який міститься у письмових додаткових поясненнях, поданих до суду 10.09.2024, середня заробітна плата позивача ОСОБА_1 за фактично відпрацьовані два календарні місяці роботи, що передують події, становить 249,18 грн.
З урахуванням викладеного, керуючись положеннями ст. 117 КЗпП України, суд стягує з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки, в межах шести місяців, що складає 45 599,94 грн (183 дні х 249,18 грн = 45 599,94 грн).
Вирішуючи спір у частині вимоги позивача про стягнення відшкодування моральної шкоди, суд дійшов наступного висновку.
Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Позивач посилається на те, що порушення її прав відповідачем спричинило життєві труднощі, пов`язані з неотриманням належних коштів. Крім того, позивач ОСОБА_1 зазнала приниження честі та гідності, втрати ділової репутації серед співробітників, родичів та друзів. Внаслідок неправомірних дій відповідача вона була вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя.
Оцінюючи обставини, на які посилається позивач, суд враховує роз`яснення, викладені у постанові Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до яких під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (Стаття 23 ЦК України).
У сучасному суспільстві України загальновідомим є той факт, що звільнення працівника з роботи, у зв`язку з прогулом, негативно характеризує його в очах неупередженого спостерігача та викликає обґрунтовані припущення у будь-якого роботодавця, обізнаного про таку подію, що даний працівник, у випадку працевлаштування, буде неналежним чином виконувати покладені на нього обов`язки та дотримуватись трудової дисципліни.
Отже, ситуація суспільного осуду позивача ОСОБА_1 як безвідповідальної особи, об`єктивно виникла внаслідок рішення відповідача про її звільнення з підстави, передбаченої п. 4 ст. 40 КЗпП України. Такі наслідки створюють шкоду для ділової репутації будь-якої особи. 
Суд також визнає обгрунтованими посилання позивача на наявність негативних емоцій, у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні та необхідністю вчинення дій, пов`язаних з судовим захистом своїх прав.
Визначення об`єктивного розміру такої шкоди є неможливим, оскільки грунтується на сукупності суб`єктивних факторів та оціночних понять, які не піддаються фізичному чи економічному виміру.
Позивачем заявлено вимогу про стягнення компенсації моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. Разом з тим, суду не надано доказів на обґрунтування саме такого розміру компенсації.
При визначенні суми відшкодування суд виходить з необхідності дотримання справедливого балансу між правами, обов`язками та інтересами сторін.
Враховуючи характер та тривалість порушення прав позивача, суд вважає за необхідне зменшити відшкодування моральної шкоди до розміру 15 000 грн. 
Така сума не є надмірною, її стягнення не призведе до істотного погіршення матеріального стану відповідача, разом з тим, вона забезпечить виконання ним обов`язку з відшкодування завданої шкоди.
При вирішенні питання розподілу судових витрат, суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн, що відповідає розміру ставки за вимогу немайнового характеру, та у розмірі 1 145,15 грн, що відповідає розміру ставки за вимогу майнового характеру, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись статтями 4-5, 10-13, 141, 76-82, 258-259, 264-265, 268, 354-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.
Визнати незаконним наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Полісся -10» від 21.11.2022 № 30 про звільнення  ОСОБА_3 , у частині формулювання причин звільнення, а саме змінити формулювання, зазначивши причину звільнення: «за власним, бажанням згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України». 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Полісся -10» на користь  ОСОБА_3 заборгованість за розрахунком при звільненні в сумі 74 921 (сімдесят чотири тисячі дев`ятсот дванадцять одну) гривень 95 копійок, без утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Полісся -10» на користь  ОСОБА_3 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 45 599 (сорок п`ять тисяч п`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень 94 копійок.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Полісся -10» на користь  ОСОБА_3 відшкодування моральної шкоди в сумі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок.
В іншій частині вимог — відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Полісся -10» на користь  ОСОБА_3 відшкодування витрат зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн та 1 145,15 грн, а всього 3 137 (три тисячі сто тридцять сім) гривень 55 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Апеляційна скарга на рішення подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. 
Найменування сторін :
позивач — ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , місце проживання — АДРЕСА_1 );  
відповідач — ТОВ "Форест Полісся - 10" (ЄДРПОУ - 36575849, місцезнаходження - вул. Шевченка, 178, м. Баранівка, Житомирська область). 
Дата складення повного судового рішення – 06.02.2026.

Суддя       А.В.Михайловська