ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2025 року	Львів	Справа № 260/8593/24 пров. № А/857/19726/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :
головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року (ухвалене головуючим-суддею Луцовичем М.М. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Ужгороді) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

                                                       в с т а н о в и в :

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі ГУПФУ в Закарпатській області), ГУ ПФУ у Львівській області (далі ГУПФУ у Львівській області), в якому просив визнати протиправним рішення ГУ ПФУ у Львівській області про відмову у призначенні йому пенсії за №072050014794 від 08.08.2024, рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області про відмову у перерахунку пенсі №072050014794 від 10.10.2024 про відмову у призначенні йому пенсії за віком згідно ст.26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058) з 01.08.2024 та зобов`язати ГУ ПФУ в Закарпатській області призначити йому пенсію за віком відповідно до ст.26 Закону №1058, починаючи з 01.08.2024, зарахувавши до страхового стажу періоди його роботи з 07.09.1987 по 23.05.1988 на посаді слюсаря-ремонтника 3 розряду в ЕМО та з 15.06.1988 по 15.08.1989, з 15.04.1990 по 15.02.1993 в колгоспі “Радянська Армія”, яке на підставі Пр.№2 від 14.02.2000 було реорганізовано у СТзОВ “Карпати”.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 09.04.2025 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ у Львівській області №072050014794 від 08.08.2024 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком, визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області №072050014794 від 10.10.2024 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком, зобов`язано ГУ ПФУ в Закарпатській області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 07.09.1987 по 23.05.1988 на посаді слюсаря-ремонтника 3 розряду в ЕМО згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 11.11.1987, з червня 1988 року по серпень 1989 року, з квітня 1990 року по лютий 1993 року в колгоспі “Радянська Армія” згідно довідки СГ ТзОВ “Карпати” №95 від 30.10.2008 та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком згідно Закону №1058, з 31.08.2024. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ в Закарпатській області подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення винесене правомірно з дотриманням норм чинного законодавства, оскільки пенсійний вік визначений ст.26 Закону №1058 становить 60 років, а вік позивача на момент звернення — 59 років 11 місяців 01 день, необхідний страховий стаж встановлений ст.26 Закону №1058 становить 31 рік, а страховий стаж позивача становить 26 років 11 місяців 29 днів. У зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 31 року, який необхідний позивачу для призначення пенсії ГУ ПФУ своїм рішенням відмовило позивачу у призначенні пенсії. 
Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що 01.08.2024 позивач звернувся із заявою про призначення пенсії за віком до ГУ ПФУ в Закарпатської області, яку за принципом екстериторіальності було розглянуто ГУ ПФУ у Львівській області, рішенням якого №072050014794 від 08.08.2024 позивачу було відмовлено в призначенні пенсії за віком з огляду на відсутність необхідного страхового стажу.
ГУ ПФУ у Львівській області за доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи з 07.09.1987 по 23.05.1988 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 11.11.1987, оскільки дата звільнення з роботи 23.05.1988 календарно не відповідає даті наказу 20.12.1988 про звільнення з роботи. Страховий стаж позивача згідно вищевказаного рішення становить 26 років 11 місяців 29 днів.
03.09.2024 позивач повторно звернувся із заявою про призначення пенсії за віком до ГУ ПФУ в Закарпатської області, до якої додатково долучив довідку №95 від 30.10.2008.
Рішенням ГУ ПФУ в Закарпатської області №072050014794 від 11.09.2024 позивачу було призначено пенсію за віком з 31.08.2024. Страховий стаж позивача згідно вищевказаного рішення становить 31 рік 10 місяців 12 днів.
Спеціалістами ГУ ПФУ в Закарпатської області було вжито заходів щодо проведення перевірки підстав видачі довідки №95 від 30.10.2008 та підтвердження її первинними документами. Згідно службової записки №4369/10-16 від 11.09.2024, проведення перевірки за періоди роботи з червня 1988 року по серпень 1989 року, з квітня 1990 року по лютий 1993 року на підставі довідки №95 від 30.10.2008, виданої СГ ТзОВ “Карпати” неможливе, оскільки організація за зазначеною адресою відсутня, місцезнаходження первинних документів невідоме.
Згідно службової записки №7128/03-16 від 16.09.2024 по пенсійній справі №072050014794 ОСОБА_1 було переглянуто стаж роботи заявника, після чого вилучено період роботи з 15.06.1988 по 15.08.1989 та з 15.04.1990 по 15.02.1993 та встановлено, що стаж роботи становить 27 років 11 місяців 16 днів.
Рішенням ГУ ПФУ в Закарпатської області №072050014794 від 10.10.2024 було відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком, оскільки в трудовій книзі заявника НОМЕР_1 від 11.11.1987 відсутні записи про роботу в СГ ТзОВ “Карпати”. При первинному зверненні ОСОБА_1 №4983 від 01.08.2024, при опрацюванні якого було винесено рішення про відмову у призначенні пенсії №072050014794 від 08.08.2024, відсутня довідка про колгоспний стаж роботи №95 від 30.10.2008 за періоди : з червня 1988 року по серпень 1989 року, з квітня 1990 року по лютий 1993 року, виданої СГ ТзОВ “Карпати”. Довідка про колгоспний стаж роботи №95 від 30.10.2008 надана при повторному зверненні заявника №5800/2939 від 03.09.2024.
Вважаючи протиправними оспорювані рішення, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи. Суд дійшов висновку, що ГУ ПФУ у Львівській області протиправно не зарахувало до страхового стажу позивача період роботи з 15.06.1988 по 15.08.1989, з 15.04.1990 по 15.02.1993 в колгоспі “Радянська Армія” на підставі довідки №95 від 30.10.2008.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Згідно ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині та не вбачає підстав для застосування положень частини другої цієї статті.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України “Про пенсійне забезпечення” №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788) та Законом №1058.
Згідно ч.1 ст.9 Закону №1058, в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними (частина перша та друга статті 46 Конституції України).
Умови і порядок пенсійного забезпечення громадян України визначаються законодавством про пенсійне забезпечення, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, закону про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні (ч.1 ст.4 Закону №1058).
Відповідно до п.1 ч.1 ст.8 Закону №1058, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Спірним у даній справі є питання зарахування до страхового стажу позивачки періодів її роботи згідно записів трудової книжки для призначення пенсії.
Відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на час заповнення трудової книжки позивача у спірний період), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Трудова книжка ведеться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі на сезонних і тимчасових працівників. На позаштатних працівників трудова книжка ведеться за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Згідно ч.1, 2, 4 ст.24 Закону №1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до п.16 Розділу XV “Прикінцеві положення” Закону №1058, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду до прийняття Закону №1058 регулював Закон №1788, статтею 56 Закону №1788 визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Відповідно до ст.62 Закону №1788, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання вимог статті 62 Закону №1788, постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 було затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637), пунктом 1 якого визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно абз. 1 п.3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Отже, законодавством України встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 16.04.2020 по справі №159/4315/16-а, від 26.04.2021 по справі №348/2180/16-а.
З матеріалів справи видно, що згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 11.11.1987, позивач у період з 07.09.1987 по 23.05.1988 працював на посаді слюсаря-ремонтника 3 розряду в ЕМО (запис 4-5 трудової книжки).
Однак вказаний період не зарахований до його страхового стажу, оскільки дата звільнення з роботи (23.05.1988) календарно не відповідає даті наказу (20.12.1988) про звільнення з роботи.
Наказом Міністерства праці України №58 від 29.07.1993 було затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція №58), відповідно до пункту 1.1 якої, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Відповідно до п.2.4 Інструкції №58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); записи виконуються арабськими цифрами; записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Пунктом 2.6 Інструкції №58 визначено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
До прийняття Інструкції №58 порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, визначався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР 3162 від 20.07.1974, нормами якої також було передбачено, що трудова книжка є основним документом трудової діяльності робочих і службовців, а усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Аналіз вказаних нормативно-правових актів дає підстави для висновку, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств
Відтак, неналежне ведення трудової книжки не може позбавити особу права на включення періодів роботи до страхового стажу та на отримання пенсії з його врахуванням.
Крім того, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06.02.2018 по справі №677/277/17.
Колегія суддів наголошує, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення його трудової книжки та бухгалтерських документів на підприємстві, а тому неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах.
В даному контексті слід зазначити, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи і визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 17.07.2018 по справі №220/989/17.
При цьому, відповідач не був позбавлений права, в разі наявності певних розбіжностей у документах, чи відсутності окремих документів в архівних установах, для підтвердження стажу роботи, звертатись із відповідними листами, запитами до підприємств, установ, організацій, з метою отримання інформації, в тому числі, уточнюючої довідки чи документів, які містять відомості про періоди роботи, характер праці, тривалість трудоднів тощо. У спірному випадку орган пенсійного фонду мав всі правові підстави для вжиття необхідних заходів щодо встановлення наявності чи відсутності у позивача трудового стажу за спірні періоди роботи позивача. Однак, відповідачем не здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити страховий стаж позивача.
Згідно висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 по справі №754/14898/15-а, не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальною обставиною є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Також, у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 по справі №687/975/17 викладена правова позиція, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретній посаді, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 по справі №490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що період роботи позивача з 07.09.1987 по 23.05.1988 на посаді слюсаря-ремонтника 3 розряду в ЕМО повинен бути зарахований до його страхового стажу, з огляду на що оспорюване рішення ГУ ПФУ у Львівській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 №072050014794 від 08.08.2024 є необґрунтованим, не відповідає вимогам ч.2 ст.2 КАС України та підлягає скасуванню.
Щодо незарахування пенсійним органом періодів роботи позивача з 15.06.1988 по 15.09.1989, з 15.04.1990 по 15.02.1993 в колгоспі “Радянська Армія” на підставі довідки №95 від 30.10.2008 та прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії № 072050014794 від 10.10.2024, колегія суддів входить з наступного.
Судом встановлено, що згідно довідки №95 від 30.10.2008, виданої СТзОВ “Карпати”, підтверджено період роботи позивача в ОСП “Карпати” (колишній колгосп “Радянська Армія”) з червня 1988 року по серпень 1989 року та з квітня 1990 по лютий 1993 року. 
Також встановлено, що у 1988 році позивачем відпрацьовано 151 трудоднів, у 1989 році – 202 трудоднів, у 1990 році – 227 трудоднів, у 1991 році – 302 трудоднів, у 1992 році – 305 трудоднів, у 1993 році - 25 трудоднів при встановленому мінімумі - 300 трудоднів. 
Довідка видана на підставі особових рахунків за №1667 за 1988-1993 роки. 
Таким чином, довідкою підтверджується, що позивач у спірні періоди працював у колгоспі “Радянська Армія”, який рішенням Мукачівського РВК №53 від 15.04.1992 перейменовано на ОСП “Карпати”, яке на підставі Пр.№2 від 14.02.2000 реорганізовано на СГ ТзОВ “Карпати”.
Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, спеціалістами ГУ ПФУ в Закарпатської області було вжито заходів щодо проведення перевірки підстав видачі довідки №95 від 30.10.2008 та підтвердження її первинними документами. 
Згідно службової записки №4369/10-16 від 11.09.2024 проведення перевірки за періоди роботи з червня 1988 року по серпень 1989 року, з квітня 1990 року по лютий 1993 року на підставі довідки №95 від 30.10.2008, виданої СГ ТзОВ “Карпати” неможливе, оскільки організація за зазначеною адресою відсутня, місцезнаходження первинних документів невідоме.
Також, згідно службової записки №7128/03-16 від 16.09.2024 по пенсійній справі №072050014794 ОСОБА_1 було переглянуто стаж роботи заявника, після чого було вилучено період роботи з 15.06.1988 по 15.08.1989 та з 15.04.1990 по 15.02.1993 та встановлено, що стаж роботи становить 27 років 11 місяців 16 днів. Рішенням ГУ ПФУ в Закарпатської області №072050014794 від 10.10.2024 було відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком, оскільки в трудовій книзі заявника НОМЕР_1 від 11.11.1987 відсутні записи про роботу в СГ ТзОВ “Карпати”.
З приводу наведеного, суд першої інстанції слушно зауважив, що відповідно до ст.101 Закону №1788, органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Отже, перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі або відсутність можливості їх перевірити, самі по собі, не можуть бути підставою для відмови у призначенні пенсії. Суд зазначає, що наявність сумнівів у відповідача, може бути підставою для перевірки, в ході якої має бути встановлено обставини, які перешкоджають зарахуванню періоду роботи до стажу, однак не можуть нівелювати відомості в документах та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого стажу. 
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 06.03.2018 по справі №127/9055/17.
При цьому, пенсійним органом не було здійснено перевірку довідки №95 від 30.10.2008, та не було встановлено жодних обставин, які вказують на недостовірність інформації, наведеній у такій довідці, чи перешкоджають зарахуванню спірних періодів роботи до стажу позивача.
Також відповідачем не надано доказів того, що позивач не працював або його періоди роботи не відповідають дійсності, чи записи у трудовій книжці позивачки стосовно стажу роботи зроблені неправильно, неточно або з іншими вадами, які заважають їх зарахуванню до стажу роботи, або взагалі відсутні, а тому колегія суддів вважає за можливе вважати їх як належною інформацією, яка утримує в собі доказову складову на підтвердження права позивачки на пенсійне забезпечення..
У спірних правовідносинах орган пенсійного забезпечення не здійснив жодних дій, спрямованих на отримання відомостей або додаткових документів, на підставі яких можна було б переконатися у достовірності поданих документів на підтвердження стажу позивача, що, на переконання суду, є порушенням вищезазначених норм.
За таких обставин пенсійний орган фактично переклав на позивача тягар доказування власного неперевіреного сумніву у достовірності документів, отриманих особою, що є непропорційним заявленій легітимній меті (підтвердження періодів роботи позивача), тому зазначені дії не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що неможливість проведення перевірки архівної довідки через те, що підприємство за адресою відсутнє, місцезнаходження первинних документів невідоме, не може слугувати підставою для відмови у зарахуванні стажу та призначення пенсії за наявності відомостей у такій довідці про періоди роботи позивача, а відтак не може свідчити про правомірність рішення ГУ ПФУ у Закарпатській області щодо відмови у призначенні пенсії позивачу за віком.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що ГУ ПФУ у Львівській області протиправно не зарахувало до страхового стажу позивача період роботи з 15.06.1988 по 15.08.1989, з 15.04.1990 по 15.02.1993 в колгоспі “Радянська Армія” на підставі довідки №95 від 30.10.2008, а тому рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області №072050014794 від 10.10.2024 є протиправним та підлягає скасуванню.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.          Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.          
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,                    

                                                п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року по справі №260/8593/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук