ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року	Львів	Справа № 460/3855/25 пров. № А/857/36691/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Заверухи О.Б.,
суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в електронній формі в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Нор У.М.,
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Рівне,
дата складання повного тексту рішення – 05 серпня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

03 березня 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення від 30.01.2025 року № 172050006906 про відмову у призначені пенсії за віком; визнати протиправною бездіяльність щодо не зарахування до страхового стажу періоди роботи в російській федерації з: 23.12.2003 року по 04.10.2004 року в ТОВ «Енергоремонт Кварц»; 20.10.2004 року по 11.12.2004 року в ТОВ «Енергоремонт», - що підтверджено трудовою книжкою НОМЕР_1 ; 21.03.2005 року по 31.12.2005 року в ТОВ «Енергоремонт»; 25.04.2006 року по 16.04.2007 року в ТОВ «Кварц Енергоремонт»; 27.06.2007 року по 27.09.2007 року в ТОВ «Кварц Енергоремонт»; 12.11.2007 року по 18.03.2009 року в ТОВ «Кварц Енергоремонт»; 09.06.2009 року по 15.04.2011 року в ТОВ «Кварц Енергоремонт»; 23.05.2011 року по 22.09.2011 року в ТОВ «Кварц Енергоремонт»; 18.10.2011 року по 24.09.2012 року в ТОВ «Кварц Енергремонт»; 24.10.2012 року по 06.08.2014 року в ТОВ «Кварц Енергоремонт»; 07.08.2014 року по 28.04.2015 року в ТОВ «Кварц Енергоремонт»; 15.06.2015 року по 16.06.2017 року в ТОВ «Кварц Енергоремонт»; 19.06.2017 року по 08.06.2019 року в ТОВ «Кварц Енергоремонт»; 24.06.2019 року по 02.08.2020 року в ТОВ «Кварц Енергоремонт», що підтверджується трудовою книжкою НОМЕР_2 та вкладишем до неї НОМЕР_3 (що разом складає 14 років 7 днів); зобов`язати зарахувати до страхового стажу періоди роботи на території російської федерації: з 23.12.2003 року по 04.10.2004 року в ТОВ «Енергоремонт Кварц»; 20.10.2004 року по 11.12.2004 року в ТОВ «Енергоремонт», - що підтверджено трудовою книжкою НОМЕР_1 ; 21.03.2005 року по 31.12.2005 року в ТОВ «Енергоремонт»; 25.04.2006 року по 16.04.2007 року в ТОВ «Кварц Енергоремонт»; 27.06.2007 року по 27.09.2007 року в ТОВ «Кварц Енергоремонт»; 12.11.2007 року по 18.03.2009 року в ТОВ «Кварц Енергоремонт»; 09.06.2009 року по 15.04.2011 року в ТОВ «Кварц Енергоремонт»; 23.05.2011 року по 22.09.2011 року в ТОВ «Кварц Енергоремонт»; 18.10.2011 року по 24.09.2012 року в ТОВ «Кварц Енергремонт»; 24.10.2012 року по 06.08.2014 року в ТОВ «Кварц Енергоремонт»; 07.08.2014 року по 28.04.2015 року в ТОВ «Кварц Енергоремонт»; 15.06.2015 року по 16.06.2017 року в ТОВ «Кварц Енергоремонт»; 19.06.2017 року по 08.06.2019 року в ТОВ «Кварц Енергоремонт»; 24.06.2019 року по 02.08.2020 року в ТОВ «Кварц Енергоремонт», що підтверджується трудовою книжкою НОМЕР_2 та вкладишем до неї НОМЕР_3 та призначити й виплачувати з 14.01.2025 пенсію за віком згідно зі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що він звернувся до органу пенсійного фонду за призначенням пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі – Закон № 796-ХІІ), однак від відповідача отримав відмову у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Вважає такі дії відповідача протиправними, оскільки згідно статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі – Закон № 1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, а порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України, тому позивач вважає порушеним своє право на зарахування до страхового стажу спірного періоду роботи.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2025 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 30.01.2025 № 172050006906, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 23.12.2003 року по 04.10.2004, 20.10.2004 року по 11.12.2004 року, відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_4 та періоди роботи з 21.03.2005 року по 31.12.2005 року, 25.04.2006 року по 16.04.2007 року, 27.06.2007 року по 27.09.2007 року, 12.11.2007 року по 18.03.2009 року, 09.06.2009 року по 15.04.2011 року, 23.05.2011 року по 22.09.2011 року, 18.10.2011 року по 24.09.2012 року, 24.10.2012 року по 06.08.2014 року, 07.08.2014 року по 28.04.2015 року, 15.06.2015 року по 16.06.2017 року, відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_4 та періоди роботи 19.06.2017 року по 08.06.2019 року, 24.06.2019 року по 02.08.2020 відповідно до вкладиша трудової книжки серії НОМЕР_5 та повторно розглянути заяву щодо призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що незарахування стажу роботи за період чинності міжнародної угоди особам, які працювали за межами України, у зв`язку з денонсацією угоди щодо пенсійного забезпечення з державами є неприпустимим та порушує конституційні принципи. Працюючи за межами України, позивач мав легітимні очікування щодо свого пенсійного забезпечення.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що позивач не має права на призначення пенсії з урахуванням норм ст. 55 Закону № 796-ХІІ у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Вказуєє, що відповідно до п. 2 ст. 24 ЗУ № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку – на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом та при призначенні пенсій громадянам, які проживали/працювали на території російської федерації, до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) та території російської федерації по 31 грудня 1991 року. Стверджує, що угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року не діє на території України та росії, оскільки сторони вийшли з угоди. Враховуючи вищевикладене вважає, що неправомірних дій стосовно позивача Головне управління не допускало.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу,суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, після досягнення віку 54 років позивач звернувся до Пенсійного фонду України з заяво про призначення/перерахунок пенсії за віком на пільгових умовах із зменшенням пенсійного віку на 6 років.
З урахуванням принципу екстериторіальності зазначену заяву позивача про призначення пенсії розглянуто відповідачем, який 30.01.2025 прийняв рішення № 172050006906 про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком за нормами статті 55 Закону № 796-ХІІ у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. В цьому рішенні також зазначено про те, що вік заявника становить 54 роки, страховий стаж складає 18 років 02 місяці 0 днів. Необхідний страховий стаж зменшений на кількість років становить 26 років (31-5). За результатами розгляду документів долучених до заяви, до страхового стажу не зараховано періоди роботи на території російської федерації з 23.12.2003 по 04.10.2004 з 20.10.2004 по 11.12.2004 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 20.01.1992 та періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 11.03.2005, оскільки починаючи з 01.01.2023 росія припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 р.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині: визнання протиправним та скасування рішення від 30.01.2025 № 172050006906, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; зобов`язання відповідача зарахувати до загального страхового стажу позивача періоди роботи з 23.12.2003 року по 04.10.2004, 20.10.2004 року по 11.12.2004 року, відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_4 та періоди роботи з 21.03.2005 року по 31.12.2005 року, 25.04.2006 року по 16.04.2007 року, 27.06.2007 року по 27.09.2007 року, 12.11.2007 року по 18.03.2009 року, 09.06.2009 року по 15.04.2011 року, 23.05.2011 року по 22.09.2011 року, 18.10.2011 року по 24.09.2012 року, 24.10.2012 року по 06.08.2014 року, 07.08.2014 року по 28.04.2015 року, 15.06.2015 року по 16.06.2017 року, відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_4 та періоди роботи 19.06.2017 року по 08.06.2019 року, 24.06.2019 року по 02.08.2020 відповідно до вкладиша трудової книжки серії НОМЕР_5 та повторно розглянути заяву щодо призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду.
Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Частиною 1 статті 9 Закону № 1058-ІV, який набрав чинності 01.01.2004, передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника. Умови призначення пенсії за віком встановлено ст.26 Закону № 1058-ІV.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон № 796-XII.
Згідно зі статтею 49 Закону № 796-XI пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Статтею 55 Закону № 796-XII визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення. Відповідно до частини 1 статті 55 Закону № 796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-ІV за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Абзацом 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, мають право на зниження пенсійного віку на 2 роки та додатково на 1 рік за 3 роки проживання або роботи, але не більше 5 років. При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Частиною 3 статті 55 Закону № 796-XII прямо передбачено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону № 1058-ІV і цього Закону. Згідно з п.13 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-ІV, у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до законів України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та цього Закону, призначається одна пенсія за її вибором. Порядок фінансування цих пенсій встановлюється відповідними законами.
Системний аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться, у разі вибору цих осіб, згідно з нормами Закону № 1058-ІV і з урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом № 796-XII. Іншими словами, норми спеціального закону в даному випадку застосовуються субсидіарно із нормами загального закону, доповнюють і конкретизують їх.
Відповідно до абз.4 п.2 ч.1 ст.55 Закону № 796-XII, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» потерпілим від Чорнобильської катастрофи: особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років на 3 роки, та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Таким чином, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на території зони гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993 протягом не менше 3 років, має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку. При цьому постійне проживання такої особи або постійна праця у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 3 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні 2 повні роки (з 26.04.1986 по 01.01.1993) проживання або роботи на такій території, але не більше 6 років. Тобто, максимальна величина зменшення пенсійного віку для особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії не може перевищувати 6 років.
Із матеріалів справи слідує, що позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком, із зниженням пенсійного віку, згідно із ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до довідки № 1159 від 21.11.2024 виданої виконавчим комітетом Маневицької селищної ради гр. ОСОБА_1 з 01.01.1980 по 14.07.1995 був зареєстрований та постійно проживав в с. Хряськ, Маневицького р-н, Волинської обл., яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.
Документами підтверджено право позивача на зниження пенсійного віку на 6 років та досягнення необхідного віку для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.
Однак судом першої інстанції встановлено, що відповідачем відмовлено позивачу у призначені пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону № 796-XII, через відсутність необхідного страхового стажу (страховий стаж позивача становить 18 років 2 місяці 0 днів).
Під час вирішення спору щодо такого незарахування відповідачем до страхового стажу позивача періодів його роботи в російській федерації, колегія суддів виходить з наступного.
За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 1058-IV, страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Згідно з частиною 2 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку – на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до частини 4 статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
До 01.01.2004 порядок підтвердження стажу роботи був визначений статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі – Закон № 1788-XII).
У законодавстві, що діяло до набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зокрема у Законі України «Про пенсійне забезпечення» йдеться про стаж роботи, що дає право на призначення трудових пенсій (загальний трудовий стаж).
За приписами статті 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання зазначеної норми Закону постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 затверджено «Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки чи відповідних записів в ній» (далі – Порядок).
У пунктах 1 та 2 Порядку зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Відповідно до пункту 3 Порядку за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно з пунктом 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці повинно бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, в тому числі виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій. У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, і лише у разі її відсутності, або відсутності в ній відповідних записів, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, зокрема, уточнюючих довідок підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. Таким чином, надання уточнюючих довідок повинно здійснюватися лише у випадках неправильного, неповного або нечіткого заповнення трудової книжки, що робить незрозумілим зроблений запис.
Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 по справі № 235/805/17, від 06.12.2019 по справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 по справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 по справі № 242/2536/16-а.
Відповідно до записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_4 , дата заповнення 20.01.1992, позивач з 23.12.2003 року по 04.10.2004 року був працевлаштований в ТОВ «Енергоремонт Кварц» (запис трудової книжки № 9 та № 10) та з 20.10.2004 по 11.12.2004 був працевлаштований в ТОВ «Енергоремонт» (запис трудової книжки № 11 та № 13).
Згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_2 від 11.03.2005 позивача:
- 21.03.2005 року по 31.12.2005 року позивач був працевлаштований в ТОВ «Енергоремонт»;
- 25.04.2006 року по 16.04.2007 року позивач був працевлаштований в ТОВ «Кварц Енергоремонт»;
- 27.06.2007 року по 27.09.2007 року позивач був працевлаштований в ТОВ «Кварц Енергоремонт»;
- 12.11.2007 року по 18.03.2009 року позивач був працевлаштований в ТОВ «Кварц Енергоремонт»;
- 09.06.2009 року по 15.04.2011 року позивач був працевлаштований в ТОВ «Кварц Енергоремонт»;
- 23.05.2011 року по 22.09.2011 року позивач був працевлаштований в ТОВ «Кварц Енергоремонт»;
- 18.10.2011 року по 24.09.2012 року позивач був працевлаштований в ТОВ «Кварц Енергремонт»;
- 24.10.2012 року по 06.08.2014 року позивач був працевлаштований в ТОВ «Кварц Енергоремонт»;
- 07.08.2014 року по 28.04.2015 року позивач був працевлаштований в ТОВ «Кварц Енергоремонт»;
- 15.06.2015 року по 16.06.2017 року позивач був працевлаштований в ТОВ «Кварц Енергоремонт».
Відповідно до вкладиша трудової книжки серії НОМЕР_5 дата заповнення 19.06.2017:
- 19.06.2017 року по 08.06.2019 року позивач був працевлаштований в ТОВ «Кварц Енергоремонт»,
- 24.06.2019 року по 02.08.2020 року позивач був працевлаштований в ТОВ «Кварц Енергоремонт».
Колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції встановлено, що записи вказаних трудових книжок виконані чітко, читабельні та містять чіткі відтиски печаток підприємств, на яких працював позивач, а також матеріали справи не містять доказів визнання недостовірними записів трудової книжки позивача щодо періодів його роботи.
Відтак судом першої інстанції з`ясовано, що спірні періоди трудової діяльності позивача підтверджено записами трудової книжки, що не заперечується відповідачем, однак підставою для відмови у зарахуванні зазначених періодів стало припинення участі рф з 01.01.2023 в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. 
З цього приводу колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до частини 2 статті 4 Закону № 1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
У відповідності до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
13 березня 1992 року між країнами СНД укладено Угоду про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення. У преамбулі зазначено, що Уряди держав учасниць уклали цю Угоду: «виходячи з необхідності захисту прав громадян у галузі пенсійного забезпечення, усвідомлюючи, що кожна держава - учасниця Співдружності повинна нести безпосередню відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, визнаючи, що держави - учасниці Співдружності мають зобов`язання щодо непрацездатних осіб, які отримали право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження до складу СРСР і реалізують це право на території держав - учасниць Угоди, визнаючи необхідність неухильного дотримання зобов`язань за міжнародними угодами, укладеними СРСР з питань пенсійного забезпечення».
Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу. У разі, якщо в державах-учасницях Угоди запроваджена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії.
Згідно з абзацами 2 та 3 статті 6 Угоди між Урядом України і урядом російської федерації «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14.01.1993, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Наведені положення вказаних Угод передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди враховується при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством сторони, на території якої відбувалася трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 № 1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійною забезпечення» (далі – Постанова № 1328) постановлено про вихід з Угоди про гарантії прав громадян-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 у місті москва.
Листом Міністерства закордонних справ України від 29.12.2022 № 72/14-612-108210 повідомлено Міністерство юстиції України, що відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001 № 376 (із змінами), після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 в м. москва, зазначений міжнародний договір України припинить свою дію для України 19.06.2023.
Міністерство юстиції України у повідомленні від 10.01.2023, яке опубліковано у Офіційному віснику України від 10.01.2023, підтвердило припинення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 для України 19.06.2023.
З огляду на визначені наслідки припинення дії міжнародного договору України необхідно дійти висновку, що денонсація Угоди від 13.03.1992 означає, що вказана Угода припинила породження зобов`язань для сторін у майбутньому, але не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників цієї Угоди, які виникли в результаті її виконання, - вони зберігаються і після припинення вказаної Угоди.
Колегія суддів наголошує на тому, що закон не має зворотної дії в часі. До того ж незарахування стажу роботи чи розмірів заробітної плати в період чинності міжнародної угоди, осіб які працювали за межами України, у зв`язку з денонсацією угоди щодо пенсійного забезпечення з державами, - є неприпустимим та порушує конституційні принципи. Так, працюючи за межами України, особа мала легітимні очікування щодо її пенсійного забезпечення.
За наявності чинних у період роботи особи положень Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу.
Як зазначено у висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 19.06.2018 у справі № 820/5348/17, розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу законом (крім випадків, якщо у самому законі не визначений інший порядок), що узгоджується з принципом правої визначеності.
Отже, до набрання чинності Постановою № 1328 Україна, як держава-учасниця Угоди, виконує зобов`язання взяті згідно із Угодою, в тому числі щодо страхового стажу отриманого громадянами до підписання Угоди.
Відповідно до частини 2 статті 13 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці на території якої вони проживають.
Відтак, Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 підлягає застосуванню при зарахуванні спірного стажу роботи позивача в російській федерації, оскільки вказана Угода була чинною на момент набуття стажу. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17.09.2024 у справі № 580/3576/22.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відхилення посилання відповідача на припинення участі російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, оскільки таке припинення не стосується (не впливає) періодів трудової діяльності позивача, що мали місце в час дії Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
Крім того в рішенні Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 чітко зазначено, що конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення.
З огляду на викладене, на переконання колегії суддів, незарахування стажу роботи за період чинності міжнародної угоди особам, які працювали за межами України, у зв`язку з денонсацією угоди щодо пенсійного забезпечення з державами є неприпустимим та порушує конституційні принципи. Так працюючи за межами України особа мала легітимні очікування щодо її пенсійного забезпечення.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 № 1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» та за наявності чинних у період роботи особи положень вказаної Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового та пільгового стажу, а відтак позиція відповідача суперечить принципу верховенства права, оскільки право позивача на призначення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди.
Підсумовуючи викладене вище, зважаючи на встановлені обставини справи і наведені вище норми права, якими врегульовані спірні правовідносини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення від 30.01.2025 № 172050006906 прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області не на підставі, не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а також без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому це рішення є протиправним та підлягає скасуванню.
За наведених обставин періоди роботи позивача за межами України на території російської федерації з 23.12.2003 року по 04.10.2004, 20.10.2004 року по 11.12.2004 року, 21.03.2005 року по 31.12.2005 року, 25.04.2006 року по 16.04.2007 27.06.2007 року по 27.09.2007 року, 12.11.2007 року по 18.03.2009 року, 09.06.2009 року по 15.04.2011 року, 23.05.2011 року по 22.09.2011 року, 18.10.2011 року по 24.09.2012 року, 24.10.2012 року по 06.08.2014 року, 07.08.2014 року по 28.04.2015 року, 15.06.2015 року по 16.06.2017 року, 19.06.2017 року по 08.06.2019 року, 24.06.2019 року по 02.08.2020 року, підлягають зарахуванню до загального страхового стажу позивача та безпідставно не були враховані відповідачем під час прийняття спірного рішення, тому слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву позивача щодо призначення та виплати позивачу пенсію за віком згідно зі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2025 року у справі № 460/3855/25 – без змін.
Постанову разом із паперовими матеріалами справи надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін