ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2026 року Чернігів Справа № 620/13841/25

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Дубіної М.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, 

У С Т А Н О В И В:

25.12.2025 ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить:
визнати протиправною бездіяльність Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (далі – УДМС в Чернігівській області) щодо недокументування його довідкою про реєстрацію особи громадянином України, що є підставою для отримання документа, що підтверджує громадянство України – паспорта громадянина України, після прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення іноземного громадянства; 
зобов`язати УДМС в Чернігівській області документувати його довідкою про реєстрацію особи громадянином України, що є підставою для отримання документа, що підтверджує громадянство України – паспорта громадянина України. .
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що відповідачем від нього прийнято декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення іноземного громадянства, наслідком чого має бути оформлення ним паспорт громадянина України, але йому було неправомірно відмовлено у видачі довідки про реєстрацію особи громадянином України, яка є підставою для отримання документа, що підтверджує громадянство України з мотивів того, що видача такої довідки не передбачена чинним законодавством.
Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Дубіної М. М. від 25.12.2025 прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду та відкрито провадження у цій справі. Ухвалено здійснювати розгляд справи суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому він, заперечуючи проти заявлених позовних вимог, вказує, зокрема, на те, що у нормативно-правових актах, які регулюють спірні відносини відсутні положення щодо видачі довідки про реєстрацію особи громадянином України, а документом, який підтверджує громадянство України для осіб, які набули громадянство України з умовою подальшого припинення громадянства російської федерації є тимчасове посвідчення громадянина України з проставленою відміткою про продовження строку його дії на 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану в Україні.
У відповіді на відзив на позовну заяву представник позивача вказує, зокрема на безпідставність посилання відповідача на норми законодавства щодо продовження строку дії тимчасового посвідчення громадянина України, оскільки факт прийняття УДМС в Чернігівській області декларації ОСОБА_1 про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства рф підтверджується документально, в тому числі судовими рішеннями у справі № 620/18536/23, тому позивач має право на подальше оформлення паспорта громадянина України, підставою для оформлення якого є відповідна довідка про реєстрацію особи громадянином України, отримати яку ОСОБА_1 досі не може внаслідок протиправної бездіяльності відповідача.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.
07.02.2022 УДМС у Чернігівській області прийняло рішення №26 про оформлення набуття позивачем громадянства України за територіальним походженням та оформило ОСОБА_2 довідку №7426-000006441 про реєстрацію особи громадянином України.
Листом від 08.02.2022 №7401.3.1-1170/74.3-22 УДМС у Чернігівській області повідомило ОСОБА_2 про прийняття рішення про набуття громадянства України та запросило його для отримання довідки про реєстрацію особи громадянином України.
04.10.2022 ОСОБА_2 звернувся до Прилуцького відділу УДМС у Чернігівській області із заявою-анкетою щодо оформлення йому Тимчасового посвідчення громадянина України.
13.10.2022 УДМС у Чернігівській області оформило ОСОБА_2 . Тимчасове посвідчення громадянина України серії НОМЕР_1 терміном дії до 07.02.2024; 03.02.2025 УДМС у Чернігівській області продовжило строк дії оформленого на ім`я позивача тимчасового посвідчення громадянина України на 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану в Україні, про що внесено відповідний запис до тимчасового посвідчення.
Також судом встановлено, що предметом судової ревізії у справі № 620/18536/23 була відмова УДМС у Чернігівській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації, оформлена листом від 05.12.2023 №С-98/6/7401-23/7401.21/162-23, за наслідком якої постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2024 було зобов`язано УДМС в Чернігівській області повторно розглянути питання про прийняття у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства від 14.11.2023 замість документа про припинення громадянства російської федерації, з урахуванням висновків суду.
На виконання вказаного судового рішення у справі № 620/18536/23 УДМС в Чернігівській області прийнято декларацію ОСОБА_1 про відмову від іноземного громадянства від 14.11.2023 замість документа про припинення громадянства російської федерації, про що позивача було повідомлено листом від 13.11.2024 № С-99/6/7401-24/7401.21/133-24.
Також судом встановлено, що 14.11.2024 ОСОБА_3 було подано міграційному органу заяву, в якій ОСОБА_1 просив оформити на його ім`я довідку, що є підставою для оформлення паспорта громадянина України.
УДМС у Чернігівській області за результатами розгляду вищезазначеної заяви позивача листом від 11.12.2024 № С-107/6/7401-24/7401.21/152-24 надало йому роз`яснення про те, що видача довідки про реєстрацію особи громадянином України, що є підставою для подальшого оформлення паспорта громадянина України відповідно до пункту 119 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 № 215 (далі – Порядок № 215), не передбачена.
Аналогічну відповідь отримав представник позивача від відповідача у відповідь на адвокатський запит в інтересах ОСОБА_3 , додавши її до листа від 24.12.2024 № 7401.21-6966-74.2-24.
27.11.2025 УДМС у Чернігівській області отримало заяву адвоката Тарасенко Д.Ю. в інтересах позивача щодо видачі йому довідки про реєстрацію особи громадянином України, яка є підставою для оформлення паспорта громадянина України.
УДМС у Чернігівській області за результатами розгляду вищезазначеної заяви представника позивача листом від 25.12.2025 № 7401.21-7214/74.2-25 надало роз`яснення щодо відсутності підстав для видачі довідки про реєстрацію особи громадянином України.
ОСОБА_1 , вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо документування його довідкою про реєстрацію особи громадянином України, що є підставою для отримання документа, що підтверджує громадянство України – паспорта громадянина України, після прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення іноземного громадянства, звернувся до суду з цим позовом.
Суд, визначаючись щодо заявлених вимог по суті, виходить з того, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз цієї норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж державним органом чи органом місцевого самоврядування, їх посадовою особою дій у межах компетенції, але не передбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Обсяг судового контролю в адміністративних справах визначено частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), в якій зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Суд звертає увагу на те, що вжите законодавцем формулювання «на підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним; «у межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх; «у спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.
Згідно із статтею 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.
Статтею 25 Конституції України гарантовано, що громадянин України не може бути позбавлений громадянства.
Згідно із статтею 4 Європейської конвенції про громадянство правила кожної держави-учасниці, які стосуються громадянства, ґрунтуються на таких принципах: a) кожна особа має право на громадянство; b) без громадянства слід уникати; c) жодна особа не може бути безпідставно позбавлена громадянства.
Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб відповідно до Конституції України визначає Закон України від 18.01.2001 № 2235-III «Про громадянство України» (далі – Закон № 2235-III).
Відповідно до визначень статті 1 вищевказаного Закону:
громадянство України – це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках;
громадянин України – це особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України;
реєстрація громадянства України – це внесення запису про набуття особою громадянства України спеціально уповноваженим на те органом у відповідні облікові документи;
зобов`язання припинити іноземне громадянство – це письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України.
Статтею 3 Закону №2235-ІІІ визначено, що громадянами України є:
1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24.08.1991) постійно проживали на території України;
2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13.11.1991) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;
3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13.11.1991 і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;
4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.
Судом встановлено, що позивач набув громадянство України відповідно до частини першої статті 8 Закону № 2235-III, тобто з підстави набуття громадянства України за територіальним походженням на підставі рішення Управління ДМС у Чернігівській області від 22.02.2022 №39.
Так, умовою набуття громадянства України є одностороння дія у формі письмової заяви з боку особи, що полягає у взятті зобов`язання припинити своє громадянства (підданство) чи громадянства (підданства). Зазначений обов`язок, саме з моменту набуття ним громадянства України покладений виключно на іноземця.
Зобов`язання оформлюється іноземцем незалежно від того, чи має він підстави припинення громадянства чи підданства іншої держави, чи існує така процедура в законодавстві держави його громадянства чи підданства, чи здійснюється така процедура на практиці.
З визначення поняття зобов`язання припинити іноземне громадянство вбачається, що документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав іноземець може подати в будь-який час з моменту набуття громадянства України і до закінчення дворічного строку від цієї дати.
Таким чином, саме на позивача покладається обов`язок припинити іноземне громадянство та подати документ про припинення іноземного громадянства, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту набуття громадянства.
Так, з метою організації виконання Закону № 2235-III Указом Президента України від 27.03.2001 № 215 «Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України» затверджено Порядок № 215, який визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.
Згідно з пунктом 117 Порядку № 215 у разі прийняття щодо особи рішення про встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України або оформлення набуття громадянства України територіальний орган Державної міграційної служби України, дипломатичне представництво чи консульська установа України за місцем її проживання реєструють особу громадянином України.
Такій особі видається довідка про реєстрацію особи громадянином України, яка подається нею для одержання документів, що підтверджують громадянство України.
Згідно з пунктом 119 Порядку № 215 особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.
Згідно з частиною десятою статті 28 Закону України від 20.11.2012 № 5492-VI «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» (далі – Закон № 5492-VI) тимчасове посвідчення громадянина України здається розпоряднику Реєстру за місцем проживання заявника в Україні, а в разі постійного проживання заявника за кордоном - ЗДУ одночасно з документом, що підтверджує припинення особою іноземного громадянства, або з декларацією про відмову від іноземного громадянства, а заявнику видається довідка про реєстрацію особи громадянином України для подальшого оформлення паспорта громадянина України.
Тобто, довідка про реєстрацію особи громадянином України оформляється і видається заявникові, який має правові підстави для встановлення належності до громадянства України та набуття громадянства України - після прийняття рішення про оформлення належності до громадянства України або після отримання повідомлення про прийняття до громадянства України відповідним Указом Президента України.
Така довідка є необхідною для завершення процедури оформлення паспорта громадянина України, громадянство у якого набуте, зокрема, за територіальним походженням.
Отже, за матеріалами справи, для завершення процедури прийняття до громадянства України та отримання паспорта громадянина України, позивач звернувся із відповідною заявою до відповідача, як територіального органу Державної міграційної служби України, яким прийнято його декларацію про відмову від іноземного громадянства, тому УДМС в Чернігівській області має завершити процедуру набуття позивачем громадянства України.
Суд зазначає, що протиправною бездіяльністю є зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, що на підставі закону чи іншого нормативно-правового акта належать до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що оспорювана у цій справі бездіяльність відповідача щодо документування позивача довідкою про реєстрацію особи громадянином України, що є підставою для отримання документа, що підтверджує громадянство України – паспорта громадянина України, після прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення іноземного громадянства, не відповідає критеріям, визначеним у статті 19 Конституції України та статті 2 КАС України, тому необхідно зобов`язати відповідача документувати позивача довідкою про реєстрацію особи громадянином України, що є підставою для отримання документа, що підтверджує громадянство України – паспорта громадянина України. 
При цьому, суд також вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що його право на продовження строку дії тимчасового посвідчення громадянина України не може бути використане проти нього та не впливає на обов`язок міграційного органу як суб`єкта владних повноважень належним чином виконувати свої обов`язки відповідно до законодавства, в тому числі документувати ОСОБА_1 відповідною довідкою для оформлення паспорта після прийняття у нього декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації.
Згідно із частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно із пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Слід зазначити, що згідно практики ЄСПЛ та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, N 303-A, пункт 29).
Решта доводів та заперечень відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують.
Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд дійшов висновку, про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно із частиною першою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга статті 134 КАС України).
Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).
Згідно із частинами шостою та сьомою статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч.5 ст.134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Таким чином, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно із частиною дев`ятою статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 04.02.2020 у справі №280/1765/19, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, які входять до предмета доказування у справі, мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від07.05.2020 у справі № 320/3271/19.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі Баришевський проти України (Заява №71660/11), п.80 рішення у справі Двойних проти України (Заява №72277/01), пункт 88 рішення у справі Меріт проти України (заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статті 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
З аналізу статті134 КАС України слідує, що крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в т.ч. неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині 5 цієї статті. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.
Суд звертає увагу на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
При визначені відшкодування витрат на суму гонорару адвоката, суд виходить з реальності адвокатських витрат (чи мали місце ці витрати, чи була в них необхідність) а також розумності їх розміру. Такі критерії застосовує Європейській суд з прав людини. У справі «East/West Allianse Limited» суд зазначив, що заявник має право на компенсацію судових витрат, тільки якщо буде доведено, що такі витрати фактично мали місце, були неминучі, а їх розмір є обґрунтованим.
Верховний Суд в постанові від 05.06.2018 у справі №904/8308/17 зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Зі змісту доданих до позовної заяви документів встановлено, що для захисту свого порушеного права позивач звернувся до адвоката Тарасенко Д.Ю., внаслідок чого 11.12.2023 між позивачем та адвокатом був укладений договір №11/12/23-1 про надання правової допомоги адвокатом, а також додаток 5 до договору, відповідно до якого клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання щодо представництва інтересів клієнта у спорі з відповідачем щодо оскарження протиправної бездiяльностi Управлiння ДМС в Чернiгiвськiй областi, яка була предметом розгляду цієї справи.
Сторони погодили, що гонорар адвоката за представництво інтересів клієнта в суді першої інстанції становить 15000,00 грн. Послуги включають складання позовної заяви, пiдготовку вiдповiдi на вiдзив, письмових пояснень (за необхідності), участь в судових засiданнях в режимi вiдеоконференцiї (за потреби) гонорар має бути сплачений протягом 30 днів з дня підписання цього додатку.
Згідно опису послуг, наданих адвокатом Тарасенко Д.Ю. клієнту станом на 21.08.2025 надано наступні послуги: складання позовної заяви, в тому числі: аналіз наявних у позивача документів (2 години); аналіз законодавства з відповідних питань (1 години); аналіз судової практики з відповідних питань (1,5 години); написання безпосередньо тексту позовної заяви (2 години); складання пакету документів до суду (1 година).
Як видно з наявної у матеріалах справи квитанції від 25.12.2025 № 7540-3771-0236-5211 позивачем під час звернення з цим позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 968, 96 грн.
Відповідно до рахунку-фактури від 23.12.2025 №23/12/25 на адресу платника Сидоренко О.А. було надано послугу компенсація витрат адвоката (судовий збір) та оплата послуг адвоката згідно договору №29/12/23 на суму 968, 96 грн та 15000,00 відповідно, що також підтверджується квитанцією від 24.12.2025.
Суд зазначає, що вищевказані документи є належними доказами, які підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції.
Разом з цим, суд вважає, що визначена адвокатом сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу за результатами розгляду цієї справи не є належним чином обґрунтованою у контексті дослідження кількості витраченого адвокатом часу на надання ним послуг із урахуванням складності справи та, відповідно, із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.
Зважаючи на те, що предметом цього спору є справа незначної складності, виходячи з критерію розумності, пропорційності розподілу витрат на професійну правничу допомогу, а також критерію необхідності їх понесення, суд приходить до висновку про те, що заявлена до відшкодування сума витрат на правничу професійну допомогу є необґрунтованою через призму наведених вище критеріїв, тому суд вважає, що розмір вказаних витрат має бути зменшений до 7500, 00 грн 
Таким чином, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7500,00 грн та судовий збір у розмірі 968, 96 грн.
Керуючись статтями 2, 72-74, 77, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, – задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області щодо недокументування ОСОБА_1 довідкою про реєстрацію особи громадянином України, що є підставою для отримання документа, що підтверджує громадянство України – паспорта громадянина України, після прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення іноземного громадянства. 
Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області документувати ОСОБА_1 довідкою про реєстрацію особи громадянином України, що є підставою для отримання документа, що підтверджує громадянство України – паспорта громадянина України.
Стягнути з Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі у розмірі 968, 96 грн, сплаченого згідно із квитанцією від 25.12.2025 № 7540-3771-0236-5211 та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7500,00 грн. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ).
Відповідач - Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області (місцезнаходження юридичної особи: 14000, м. Чернігів, вул. Шевченка, буд. 51-а; унікальний ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 37804450). 

Суддя Марія ДУБІНА