Справа № 127/35684/25
Провадження № 33/801/151/2026
Категорія: 155
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шидловський О. В.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 року	Справа № 127/35684/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд, суддя Сало Т.Б., за участі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності -  ОСОБА_1 , захисника – адвоката Головенка Євгена Васильовича, розглянувши апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 15 грудня 2025 року в справі про притягнення  ОСОБА_1  до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122-2, ч.1 ст. 130 КУпАП,
встановив:
Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 15 грудня 2025 року ОСОБА_1 визнано винною у вчинені адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130, ч. 1 ст. 122-2 КУпАП та призначено їй адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень на користь держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 605,60 грн.
Не погодившись із вказаною постановою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю поді та складу адміністративного правопорушення.
У скарзі зазначає, що нею та свідком ОСОБА_2 були повідомленні фактично протилежні обставини тим, які суд зазначив у своїй постанові. Саме ОСОБА_2 керував автомобілем і, побачивши працівників поліції, зупинився та пересів з водійського сидіння на заднє пасажирське, де вже сидів пасажир, а вона в цей час спала на передньому пасажирському сидінні, і там і лишилася. Виявлені у протоколі про адміністративне правопорушення обставини щодо виявлених у неї ознак сп`яніння, факт керування транспортним засобом та факт зупинення її під час керування транспортним засобом, як про це зазначено в протоколі, вона не визнає. У процесі спілкування з працівниками поліції, які пропонували їй пройти огляд, хоча вона і не керувала транспортним засобом, вона дійсно сіла на місце водія і поїхала, після чого була зупинена працівниками поліції. Факт керування був зафіксований, проте після зупинки її як водія працівники поліції вже не пропонували їй пройти огляд на стан сп`яніння, натомість здійснили адміністративне затримання та у відділі поліції склали на неї декілька протоколів про адміністративні правопорушення.
Також ОСОБА_1 просить поновити їй строк на апеляційне оскарження, мотивуючи тим, що вона вже зверталася з аналогічно апеляційною скаргою в передбачений законом строк, проте постановою Вінницького апеляційного суду від 05 січня 2026 року її було повернуто через не підтвердження повноважень захисника. Разом з тим, документи, які підтверджували повноваження захисника були наявні в матеріалах справи, що залишено судом поза увагою.
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд вважає, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні цього строку відмовлено.
Відповідно до ч. 2 ст. 289 КУпАП, в разі пропуску строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено.
При вирішенні питання про наявність підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження постанови, апеляційний суд виходить з того, що постанову Вінницьким міським судом Вінницької області винесено 15 грудня 2025 року.
Тобто останній день визначеного законом строку на подання апеляційної скарги припадав на 25 грудня 2025 року.
Вперше апеляційну скаргу ОСОБА_1 подано через свого захисника – адвоката Головенка Є.В. 25 грудня 2025 року.
Однак, постановою Вінницького апеляційного суду від 05 січня 2026 року апеляційну скаргу повернуто з тих підстав, що адвокатом на підтвердження своїх повноважень було надано лише ордер без витягу з договору про надання правової допомоги.
Повторно апеляційну скаргу ОСОБА_1 подано через свого захисника – адвоката Головенка Є.В. 12 січня 2026 року, до якої додано документи на підтвердження повноважень захисника, передбачені ст. 271 КУпАП. При цьому зазначено, що витяг з договору про надання правової допомоги наявний в матеріалах справи, оскільки подавався до суду першої інстанції. 
Беручи до уваги, що вперше апеляційну скаргу було подано протягом визначеного законом строку, однак її було повернуто апеляційним судом через не підтвердження повноважень захисника, зважаючи на те, що в матеріалах справи був наявний витяг з договору про надання правничої допомоги, а також те, що повторно апеляційну скаргу подано на сьомий день з дня винесення постанови щодо повернення апеляційної скарги, з метою забезпечення конституційного права особи на оскарження судового рішення, про яке стверджується в рішеннях Європейського суду з прав людини, апеляційний суд прийшов до висновку, що строк на апеляційне оскарження постанови пропущений з поважних причин та підлягає поновленню.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши ОСОБА_1 та адвоката Головенка Є.В., які підтримали апеляційну скаргу із зазначених у ній підстав, враховуючи, що постанова суду перешої інстанції не оскаржується в частині визнання її винуватості у вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122-2 КУпАП, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
У ст. 280 КУпАП зазначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №506751, складеного інспектором 1 взводу 2 роти 1 бат. УПП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції Колосюк М.І., 08 листопада 2025 року о 04 год. 25 хв. в м. Вінниці по вул. Хмельницьке шосе, 79, водій  ОСОБА_1  керувала автомобілем марки «Chevrolet Lacetti», д.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота; порушення мови; порушення координації рухів; виражене тремтіння пальців рук. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку водій відмовився на місці зупинки. Вказаними діями ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП (а.с.2).
У пункті 2.5 Правил дорожнього руху України зазначено, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння.
Частиною першою статті 130 КУпАП передбачено відповідальність, в тому числі, за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Всі обставини у справі про адміністративне правопорушення встановлюються на підставі доказів.
Відповідно до ст. 251КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками.
Для притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП доведенню підлягає як факт керування особою транспортним засобом, так і факт її відмови від проходження огляду на стан сп`яніння.
За обставин даної справи, поліцейські побачили як транспортний засіб виїжджав з другорядної дороги на головну, повернувши ліворуч, при цьому транспортний засіб перетнув суцільну подвійну смугу. Побачивши правопорушення, поліцейські на службовому автомобілі почали їхати на ним з метою зупинки. Поліцейські стверджують, що за кермом транспортного засобу була ОСОБА_1 , яка після подання поліцейськими сигналу до зупинки, зупинивши авто, пересіла на переднє пасажирське сидіння. 
Дійсно, на відео відсутній запис вищеописаного, але про це стверджують поліцейські на місці зупинки транспортного засобу при складанні адміністративних матеріалів.
Відеозапис починається з того, що в момент, коли до автомобіля підійшов поліцейський, на місці водія нікого не було, а ОСОБА_1 сиділа на передньому пасажирському сидінні праворуч від місця водія, а на задніх місцях сиділи два пасажира (особи чоловічої статі).
Хоча факт керування не зафіксований на камеру, однак про це вказують інші обставини даної справи, які підтвердженні єдиним достовірним доказом – відеозаписи з двох нагрудних камер поліцейських.
По-перше, коли поліцейськими двічі, в спокійній формі та чітко ОСОБА_1 , як водію, роз`яснювали, що відносно неї буде складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 130 КУпАП, остання неадекватно реагувала на слова поліцейської, і замість того, щоб надати пояснення по суті її звинувачень (зокрема про те, хто ж керував транспортним засобом) остання спілкувалась з останніми зухвало, використовуючи грубу нецензурну лексику (лайку). При цьому з відео вбачається, що ОСОБА_1 мала явні виражені ознаки алкогольного сп`яніння.
По-друге, ОСОБА_1 лаялась з поліцейськими, ображаючи останніх, і жодного разу не виказувала керманича автомобіля. Задаючи поліцейським питання «ви мене бачили за кермом?», не кажучи при цьому хто саме був за кермом, її питання жодного доказового навантаження не несуть, а є риторичними питаннями, і не спростовують позицію поліцейських про пересаджування ОСОБА_1 з водійського місця на пасажирське, і яка була висловлена неодноразово ними іншим колегам. 
По-третє, після зупинки поліцейськими транспортного засобу, ні ОСОБА_2 (свідок у даній справі), ні інший пасажир (невстановлена особа) не виказували поліцейським, хто ж був за кермом, і не заперечували факт керування транспортним засобом ОСОБА_1 ..
По-четверте, в постанові суду першої інстанції відображено пояснення свідка ОСОБА_3 : «…не бажаючи бути притягненим до відповідальності (тобто, за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом) він передав кермо автомобіля ОСОБА_1 ». 
В апеляційній скарзі захисник Шепелєвої М.А. вказав, що свідок таких пояснень не надав, і тому заявив клопотання про виклик та допит цього свідка в суді апеляційної інстанції. Разом з тим, апеляційний суд зважає на те, що адвокат ОСОБА_1 приймав участь у цій справі в суді першої інстанції, і не був позбавлений можливості клопотати перед судом про технічну фіксацію судового процесу технічними засобами суду чи власними портативними засобами. Відтак, апелянт не може належним чином спростувати те, що відображено в постанові суду щодо змісту пояснень свідка, і це неможливо зробити шляхом повторного допиту цього ж свідка в суді апеляційної інстанції.
По-п`яте, той же свідок ОСОБА_2 на місці зупинки з початку спілкування поліцейських з ОСОБА_1 не казав, що він керував транспортним засобом. Він про це не вказував навіть при затриманні ОСОБА_1 , коли ситуація стала конфліктною та вийшла з під контролю поліцейських.
Також на перших хвилинах відеозаписів видно, як поліцейські просять ОСОБА_1 , як особу, яка керувала транспортним засобом, надати документи, на що ОСОБА_2 , будучи присутнім при цьому, підтвердив факт керування нею автомобілем, відповідаючи на слова поліцейського «дівчина за кермом була» словами «вона, то хай і показує (документи)».
По-шосте, показання свідка ОСОБА_2 апеляційний суд не бере до уваги, адже, останній є давнім другом ОСОБА_1 , і його показаннями адвокат не обґрунтовував своє клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, яке було подано ним до суду першої інстанції.
По-сьоме, крім того, що ОСОБА_1 не заперечувала факту керування нею транспортним засобом на місці зупинки, вона також не висловлювала своїх будь-яких заперечень з цього приводу у райвідділі, куди вона була доставлена після її затримання на місці, і апеляційний суд зважає на це, адже у райвідділі остання була вже в спокійному стані та усвідомлювала усі звинувачення, які їй висували (перетин нею суцільної подвійної смуги, не пред`явлення нею поліцейським посвідчення водія та технічного паспорту на транспортний засіб, керування нею транспортним засобом з вимкненими фарами). В цьому ж райвідділі були складені два протоколи про адміністративне правопорушення відносно неї за ст. 122-2 та 130 КУпАП. Жодних пояснень з її боку не було.
Як пояснив адвокат в судовому засіданні при перегляді даної справи, жодна із згаданих постанов поліцейських про притягнення до адміністративної відповідальності (в тому числі з приводу того, що ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом, перетнула суцільну подвійну смугу), останньою оскаржено в суді не було, а отже ОСОБА_1 фактично визнано факт керування нею транспортним засобом, який встановлений цими постановами.
Відповідно до ст. 252 КУпАП. орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Проаналізувавши все, що відображено на відеозаписах, апеляційний суд вважає, що факт керування транспортним засобом саме ОСОБА_1 підтверджено поведінкою останньої, її поясненнями та поясненнями (чи мовчанням) свідка ОСОБА_2 , а також неспростованою ОСОБА_1 позицією поліцейських.
Що стосується факту відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, то цей факт підтвердила сама ОСОБА_1 в судовому засіданні при перегляді даної справи, пояснюючи свою відмову безпідставністю такої вимоги з боку поліцейських.
Отже, висновок суду першої інстанції про наявність в діях ОСОБА_4 складу адміністративного правопорушення, передбачено ч. 1 ст. 130 КУпАП є правильним, а тому постанова суду у першої інстанції в цій частині не підлягає скасуванню.
Орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень: залишає постанову без зміни, а скаргу без задоволення (п.1 ч. 1 ст.293 КУпАП).
Керуючись ст.ст. 247, 294 КУпАП, апеляційний суд
постановив:
Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження задовольнити та поновити їй строк на апеляційне оскарження постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 15 грудня 2025 року.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 15 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Т.Б. Сало