Справа № 156/1200/25 
Провадження № 1-кп/156/39/26 

В И Р О К
Іменем України

22 січня 2026 року сел. Іваничі
Іваничівський районний суд Волинської області
у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025030520000581 від 13 вересня 2025 року, про обвинувачення 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Мовники Іваничівського району Волинської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, на утриманні троє малолітніх дітей, не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою та мешканця: АДРЕСА_1 , згідно зі ст. 89 КК України раніше не судимий,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 382 КК України,
учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_5 ,
в с т а н о в и в :
Відповідно до постанови Сокальського районного суду Львівської області від 06 липня 2022 року у справі №454/752/22, яка набрала законної сили 21 липня 2022 року, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 130 КУпАП і піддано його адміністративному стягненню у виді адміністративного штрафу в розмірі 51 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк десять років; згідно з постановою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 лютого 2024 року у справі № 213/5405/23, яка набрала законної сили 05 березня 2024 року, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 5 ст.126 КУпАП і піддано його адміністративному стягненню у виді адміністративного штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на п`ять років; відповідно до постанови Іваничівського районного суду Волинської області від 12 березня 2024 року у справі № 156/170/24, яка набрала законної сили 25 березня 2024 року, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП і піддано його адміністративному стягненню у виді адміністративного штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки; згідно з постановою Іваничівського районного суду Волинської області від 10 квітня 2024 року у справі №156/169/24, яка набрала законної сили 22 квітня 2024 року, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП і піддано його адміністративному стягненню у виді адміністративного штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на п`ять років; відповідно до постанови Іваничівського районного суду Волинської області від 17 березня 2025 року у справі №165/1632/24, яка набрала законної сили 28 березня 2025 року, визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 3 ст.130 КУпАП і піддано його адміністративному стягненню у виді накладення адміністративного штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на десять років.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання.
Однак, ОСОБА_3 , достовірно знаючи про наявність вказаних постанов суду, які набрали законної сили, та будучи ознайомленим з їх змістом, з метою невиконання постанов суду щодо позбавлення права керування транспортним засобом, та маючи реальну можливість їх виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, продовжив керувати транспортним засобом, чим ухилявся від виконання вищевказаних постанов, при наступних обставинах.
Так, всупереч вказаним рішенням суду, 12 вересня 2025 року о 18 год 50 хв. ОСОБА_3 керував автомобілем марки «Volkswagen» моделі «Caddy» із державним номерним знаком НОМЕР_1 та рухався по вулиці Перемоги у селі Литовеж Володимирського району Волинської області, де був зупинений працівниками наряду ГРПП ВПД № 2 (сел. Іваничі) Володимирського районного відділу поліції ГУНП у Волинській області «Проект-13» ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які перебували на добовому чергуванні ВПД № 2 (сел. Іваничі) Володимирського районного відділу поліції ГУНП у Волинській області, на яке заступили 12.09.2025.
Отже, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 382 КК України, тобто умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.
Допитаний в судовому засіданні з приводу пред`явленого йому обвинувачення обвинувачений ОСОБА_3 свою вину визнав повністю, не оспорював фактичних обставин та пояснив, що за вказаних обставин місця та часу він дійсно був зупинений працівниками поліції під час керування автомобілем, та будучи позбавленим права керування. У вчиненому розкаюється, зробив для себе відповідні висновки та обіцяв, що подібного не вчинить.
Судом встановлено, що обвинувачений правильно розуміє зміст фактичних обставин та не заперечує проти визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Крім того, у суду не має сумнівів у добровільності та істинності його позиції, а тому суд, роз`яснивши обвинуваченому та прокурору порядок та наслідки розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, переконавшись, що ніхто із учасників судового провадження не заперечує щодо такого розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Суд визнав можливим обмежити обсяг досліджуваних доказів допитом обвинуваченого та доказів, що стосуються особи обвинуваченого. Зазначене узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
Судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України.
Оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, суд вважає вину ОСОБА_3 у пред`явленому йому обвинуваченні доведеною, а його дії органом досудового розслідування правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 382 КК України як вчинення ним умисних протиправних дій, які виразились в умисному невиконанні постанови суду, що набрала законної сили.
Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
При визначенні виду та міри покарання обвинуваченому за вчинене ним кримінальне правопорушення, суд виходить із наділених дискреційних повноважень, які визнаються і Європейським судом з прав людини (рішення ЄСПЛ від 12.01.2012 року у справі «Довженко проти України»), наданих державою щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-владною діяльністю з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання.
Відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України при призначенні покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Вчинене ОСОБА_3 кримінальне правопорушення відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого є щире каяття, що підтверджується визнанням ним своєї вини у вчиненому в ході досудового розслідування кримінального провадження та судового розгляду, а також активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.
Обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд, крім пом`якшуючих та відсутності обтяжуючих покарання обставини, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, також врахував особу обвинуваченого, який є особою молодого віку, має зареєстроване місце проживання та стійкі соціальні зв`язки: одружений, має на утриманні трьох малолітніх дітей, за місцем проживання характеризується позитивно, непрацевлаштований офіційно, проте з його слів постійно підробляє, учасник бойових дій (УБД № 493075), протягом 2021-2025 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за ч. 1, 2, 3 ст. 130 КУпАП, ч. 2, 4, 5 ст. 126 КУпАП (адміністративні стягнення у виді штрафів ОСОБА_3 не сплачено) та позбавлений права керування транспортними засобами, востаннє на 10 років (постанова Іваничівського районного суду Волинської області від 17 березня 2025 у справі № 156/1632/24), не вперше притягується до кримінальної відповідальності (29.09.2023 Приморським районним судом м. Одеси засуджений за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України до покарання у виді штрафу, який 10.01.2024 року сплачено), на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, та дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 382 КК України, що на переконання суду, буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення в майбутньому нових кримінальних правопорушень. Крім того, таке покарання є справедливим, пропорційним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, відповідає принципу індивідуалізації покарання та меті кримінального провадження, визначеній у ст. 2 КПК України.
Потерпілі у кримінальному провадженні відсутні.
Цивільний позов у справі не заявлено.
Процесуальні витрати відсутні.
Запобіжний захід щодо обвинуваченого не застосовано, клопотання про застосування такого заходу не заявлено.
Арешт на майно не накладався. 
Питання про речові докази суд вирішує відповідно до вимог ст. 100 КПК України.
Керуючись ст. ст. 100, 349, 368, 370, 373, 374 КПК України, суд
у х в а л и в :
ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі п`ятсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок.
Речові докази у кримінальному провадженні №12025030520000581 від 13.09.2025: 
- оптичний диск з відеозаписами з нагрудної камери поліцейських СПД № 2 (сел. Іваничі) Володимирського РВП ГУНП у Волинській області, який зберігається в матеріалах кримінального провадження № 12025030520000581 ? залишити у матеріалах цього провадження;
- автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Caddy» р.н.з. НОМЕР_1 білого кольору, який поміщено на територію спецмайданчику тимчасово вилучених транспортних засобів ГУНП у Волинській області, що розташований по вул. Перемоги у сел. Іваничі, Володимирського району, Волинської області (0721155100:00:016:0200) – повернути ОСОБА_3 
- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , яке поміщено до спец. пакету НПУ № KIV1125009, який заклеєно липкою стрічкою пакета і засвідчено написами понятих та повернуто обвинуваченому згідно із розпискою, - залишити у володінні ОСОБА_3 .

Вирок може бути оскаржений до Волинського апеляційного суду через Іваничівський районний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а при оскарженні вироку - якщо його не скасовано - після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити прокурору та обвинуваченому.

Суддя ОСОБА_1