ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 січня 2026 року м. Чернігів Справа № 620/12934/25
Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Виноградової Д.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, 
У С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі також позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі також відповідач), у якому просить: визнати протиправними дії Головного управління пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо неврахування, ОСОБА_1 , пенсії по 2 групі інвалідності з 01.03.2025 порядку підвищення до пенсії позивачу як інваліду війни, відповідно до положень пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» від 28.12.2011 №1381 (в редакції станом на 01.03.2023 року), у розмірі 25% з урахуванням індексації пенсії за 2024 та 2025 роки станом на 01.03.2025 з урахуванням сум підвищення; зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Чернігівській області з 01.03.2025 здійснити, ОСОБА_1 , перерахунок пенсії, а саме: розрахунок збільшення пенсії на 25 відсотків як інваліду війни відповідно до положень пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» від 28.12.2011 №1381 (в редакції станом на 01.03.2023 року), виходячи з основного розміру пенсії, з урахуванням індексації пенсії за 2024 та 2025 роки, з урахуванням сум підвищення, без обмеження максимальним розміром згідно з пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 03.01.2024 року №1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану».
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на порушення відповідачем у спірних правовідносинах чинного законодавства України на момент їх виникнення, що стало підставою для його звернення до суду.
Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду від 02.12.2025 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Встановлено відповідачу 15-денний строк, з дня вручення копії ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву разом з доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення.
Вказана ухвала суду була надіслана відповідачу через систему «Електронний суд» та доставлена до його електронного кабінету 02.12.2025 що підтверджується довідкою про доставку документа до електронного кабінету, однак у строк, встановлений судом, відзиву від відповідача до суду не надійшло.
Відповідно до статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Відповідно до частини четвертої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи наведене, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.
Позивач перебуває на обліку у Головному управлінні та отримує пенсію по інвалідності, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 18.07.2025 у справі № 620/6165/25, зокрема зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01.02.2022 та 01.02.2023 на підставі довідок про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсії від 18.04.2025 № ФЧ64034/І, № ФЧ64034/ІІ, відповідно, складених ІНФОРМАЦІЯ_1 та здійснити виплату, з урахуванням виплачених сум.
Відповідно до протоколу про перерахунок пенсії за пенсійною справою позивача від 10.11.2025 встановлено, що основний розмір пенсії позивача становить 19390,34 грн, та з урахуванням індексацій пенсії за 2024, 2025 роки, а також збільшення основного розміру пенсії на 25 %, та інших підвищень та доплат, розмір пенсії позивача склав 28982,33 грн, з урахуванням обмеження максимальним розміром 23610,00 грн (а.с.12).
Не погоджуючись з обмеженням максимальним розміром пенсії, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду непрацездатними.
Приписами частини другої статті 64 Конституції України передбачено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану допускається встановлення окремих обмежень прав і свобод людини і громадянина із обов`язковим зазначенням строку дії таких обмежень. Водночас не підлягають обмеженню права і свободи, гарантовані статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62 та 63 Конституції України.
Згідно зі статтею 3 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ (далі – Указ №64/2022), у зв`язку із запровадженням воєнного стану в Україні на тимчасовий період дії відповідного правового режиму можуть встановлюватися обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, визначених статтями 30– 34, 38, 39, 41– 44, 53 Конституції України, а також запроваджуватися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб у межах та обсягах, необхідних для забезпечення можливості запровадження і здійснення заходів правового режиму воєнного стану, передбачених частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Таким чином, у період дії воєнного стану в Україні, запровадженого Указом №64/2022, конституційне право громадян на соціальний захист, гарантоване статтею 46 Конституції України, не підлягає обмеженню.
У Рішенні Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016 зазначено, що Конституцією України виокремлено окремі категорії громадян України, які потребують посилених гарантій соціального захисту з боку держави. До таких осіб, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі, у тому числі у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, а також в органах, діяльність яких спрямована на забезпечення суверенітету, територіальної цілісності, економічної та інформаційної безпеки держави (рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004).
Організаційно-правові та економічні заходи, спрямовані на забезпечення належного рівня соціального захисту громадян України, які проходять службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей, обумовлені не втратою працездатності, безробіттям чи недостатністю засобів для існування, як це передбачено статтею 46 Конституції України, а специфікою виконуваних ними обов`язків щодо реалізації однієї з ключових функцій держави — захисту суверенітету та територіальної цілісності України, що визначено частиною першою статті 17 Основного Закону України.
Необхідність надання додаткових гарантій соціального захисту цій категорії громадян як під час проходження служби, так і після її завершення, зумовлена, зокрема, тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших особистих якостей (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини рішення від 20.03.2002 №5-рп/2002, абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини рішення від 17.03.2004 №7-рп/2004). Заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту зазначеної категорії осіб, не можуть бути скасовані або звужені, у тому числі з міркувань економічної доцільності чи з огляду на соціально-економічні обставини.
Правовідносини у сфері пенсійного забезпечення осіб, які проходили військову службу, а також деяких інших осіб, регулюються Законом України №2262-XII.
Відповідно до преамбули Закону №2262-XII цей Закон визначає умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян України з числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Державному бюро розслідувань, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України, Державній кримінально-виконавчій службі України, а також інших осіб, які мають право на пенсію відповідно до цього Закону.
Зазначений Закон спрямований на забезпечення реалізації особами, які мають право на пенсію відповідно до нього, свого конституційного права на державне пенсійне забезпечення у випадках, передбачених Конституцією України та цим Законом, і має на меті встановлення єдності умов і норм пенсійного забезпечення для відповідної категорії громадян України.
Держава гарантує належний рівень пенсійного забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення розміру пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, проведення перерахунку призначених пенсій у зв`язку зі зростанням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, а також реалізації інших заходів на державному рівні, спрямованих на їх соціальний захист.
Відповідно до частин першої та третьої статті 1-1 Закону №2262-XII законодавство у сфері пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, ґрунтується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також інших нормативно-правових актів України, прийнятих на їх виконання.
Зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та інших осіб, які мають право на пенсію за Законом №2262-XII, допускається виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Отже, умови та норми пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію відповідно до Закону №2262-XII, визначаються виключно положеннями Закону №2262-XII, Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон №1058-IV), а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до зазначених законів.
Порядок обчислення пенсій особам, які мають право на пенсію за Законом №2262-XII, врегульовано розділом V цього Закону (статті 43– 47), тоді як питання виплати пенсій та порядок їх перерахунку визначено розділами VII (статті 52– 62) та VIII (статті 63– 66) відповідно.
Разом з тим статтею 64 Закону №2262-XII встановлено, що у випадку, якщо пенсії, призначені військовослужбовцям, іншим особам, які мають право на пенсію згідно з цим Законом, а також членам їхніх сімей, у попередньому календарному році та до дати індексації пенсії включно у році проведення індексації не перераховувалися відповідно до частини четвертої статті 63 цього Закону, з метою забезпечення індексації здійснюється перерахунок пенсій у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, із застосуванням коефіцієнта збільшення, який визначається відповідно до частини другої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Суд бере до уваги, що 23 лютого 2024 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №185, якою встановлено, що з 01 березня 2024 року розміри пенсій, призначених відповідно до статей 13, 21 і 36 Закону №2262-XII (без урахування надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації, доплат до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, щомісячної доплати до пенсії, адресної допомоги та інших доплат, встановлених законодавством), з урахуванням підвищень, проведених відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №118 та пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 24.02.2023 №168, підвищуються військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом (крім військовослужбовців строкової служби), та членам їхніх сімей, пенсії яким призначено до 31.12.2023 включно, на коефіцієнт збільшення, визначений пунктом 1 цієї постанови, з урахуванням положень пункту 3 цієї постанови, у межах максимального розміру пенсії, встановленого законом.
Крім того, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України № 209 встановлено, що з 01 березня 2025 року перерахунок пенсій відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.02.2019 №124, здійснюється із застосуванням коефіцієнта збільшення середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка враховується для обчислення пенсії, у розмірі 1,115.
Відповідно до підпункту 1 пункту 2 постанови № 209 з 01 березня 2025 року розміри пенсій, призначених відповідно до статей 13, 21 і 36 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», з урахуванням попередніх індексацій за 2022, 2023 та 2024 роки, підвищуються військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за зазначеним Законом (крім військовослужбовців строкової служби), та членам їхніх сімей, пенсії яким призначено до 31 грудня 2024 року включно, на коефіцієнт збільшення, визначений пунктом 1 цієї постанови, з урахуванням положень пункту 3 цієї постанови.
Пунктом 3 постанови №209 передбачено, що у разі, якщо розмір підвищення пенсії внаслідок її перерахунку відповідно до пункту 1 та підпунктів 1– 7 пункту 2 цієї постанови не досягає 100 гривень, встановлюється щомісячна доплата до пенсії у сумі, якої не вистачає до зазначеного розміру, при цьому така доплата враховується під час наступних перерахунків пенсії. Водночас загальний розмір підвищення пенсії за результатами такого перерахунку не може перевищувати 1500 гривень.
Пенсії, перераховані відповідно до постанови №209, виплачуються з урахуванням положень статті 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та постанови Кабінету Міністрів України від 03 січня 2025 року №1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану».
Так, положеннями статті 46 Закону України від 19 листопада 2024 року №4059-IX «Про Державний бюджет України на 2025 рік» (далі – Закон №4059-IX) визначено, що у 2025 році на період дії воєнного стану пенсії, які призначені або перераховані відповідно, зокрема, до Закону №2262-XII, з урахуванням усіх надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, пенсій за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, передбачених законодавством, у разі якщо їх розмір перевищує десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, підлягають виплаті із застосуванням до суми такого перевищення відповідних коефіцієнтів у розмірах та порядку, що визначаються Кабінетом Міністрів України.
На виконання статті 46 Закону №4059-IX Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №1, яка застосовується з 01 січня 2025 року. Пунктом 1 цієї постанови встановлено, що у період дії воєнного стану у 2025 році пенсії (пенсійні виплати), призначені або перераховані відповідно, зокрема, до Закону №2262-XII, з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, пенсій за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат, визначених законодавством, у разі перевищення їх розміру понад десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, виплачуються із застосуванням коефіцієнтів до відповідних сум перевищення, а саме:
до частини пенсії (пенсійної виплати), що перевищує десять, але не перевищує одинадцять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, застосовується коефіцієнт 0,5;
до частини пенсії (пенсійної виплати), що перевищує одинадцять, але не перевищує тринадцять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, застосовується коефіцієнт 0,4;
до частини пенсії (пенсійної виплати), що перевищує тринадцять, але не перевищує сімнадцять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, застосовується коефіцієнт 0,3;
до частини пенсії (пенсійної виплати), що перевищує сімнадцять, але не перевищує двадцять один прожитковий мінімум, установлених для осіб, які втратили працездатність, застосовується коефіцієнт 0,2;
до частини пенсії (пенсійної виплати), що перевищує двадцять один прожитковий мінімум, установлених для осіб, які втратили працездатність, застосовується коефіцієнт 0,1.
Для осіб, пенсії яким призначені або перераховані відповідно до нормативно-правових актів, зазначених в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, та які одночасно мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у разі якщо розмір пенсії, обчисленої відповідно до частини першої статті 27, абзацу другого частини першої статті 28 та статті 29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», перевищує десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, коефіцієнти застосовуються до відповідних сум перевищення пенсії, призначеної або перерахованої відповідно до актів законодавства, зазначених в абзаці першому цього пункту, понад суму пенсії, обчислену відповідно до зазначених норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України №1 визначено, що у період дії воєнного стану у 2025 році коефіцієнти, передбачені пунктом 1 цієї постанови, не застосовуються до пенсій (пенсійних виплат) осіб, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції або у забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах проведення такої операції у відповідний період, брали безпосередню участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні здійснення таких заходів, перебуваючи безпосередньо в районах та у період їх проведення, брали участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення відповідних заходів, а також до пенсій у разі втрати годувальника, призначених членам сімей загиблих (померлих, зниклих безвісти) таких осіб.
Таким чином, положеннями статті 46 Закону №4059-IX та постанови Кабінету Міністрів України №1 запроваджено тимчасове, а саме на 2025 рік, застосування до призначених або перерахованих пенсій (пенсійних виплат) окремої категорії осіб, звільнених з військової служби, а також деяких інших осіб, які мають право на пенсію відповідно до Закону №2262-XII, коефіцієнтів зменшення розміру пенсій. Фактично зазначеними нормами встановлено інше, додаткове правове регулювання відповідних правовідносин, яке відрізняється від регулювання, визначеного Законом №2262-XII, що не узгоджується з приписами статті 1-1 цього Закону, який є спеціальним у сфері законодавчого регулювання пенсійного забезпечення осіб, які проходили військову службу, та деяких інших осіб.
Отже, застосування до призначених або перерахованих пенсій (пенсійних виплат) визначеної категорії осіб, звільнених з військової служби, та інших осіб, які мають право на пенсію відповідно до Закону №2262-XII, обмеження максимальним розміром пенсії фактично призводить до звуження їхнього конституційного права на належний соціальний захист, гарантований спеціальним законом, а також порушує сутність конституційних гарантій безумовного забезпечення соціального захисту таких осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України.
Судом встановлено, що позивачу проведено індексацію пенсії відповідно до постанов Кабінету Міністрів України №185 та № 209, однак унаслідок протиправного застосування до пенсії позивача обмеження її максимальним розміром відповідні суми індексації фактично не виплачуються. Така ситуація нівелює саму мету індексації пенсій, яка у цьому випадку по суті не відбулася, та, як зазначалося вище, суперечить приписам Закону № 2262-XII з урахуванням рішень Конституційного Суду України, які мають спеціальний характер та підлягають обов`язковому застосуванню відповідачем.
Крім того, необхідно зазначити, що Конституційний Суд України у пункті 4 мотивувальної частини рішення від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 звернув увагу на те, що предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений Конституцією України, у зв`язку з чим такий закон не може скасовувати або змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій та гарантій, передбачених іншими законами України (абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини рішення від 09.07.2007 №6-рп/2007).
Також, з огляду на те, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на відповідний рік, має спеціальний характер, що випливає з положень пункту 1 частини другої статті 92 Конституції України, Конституційний Суд України у рішенні від 27 лютого 2020 року №3-р/2020 дійшов висновку, що Бюджетним кодексом України не допускається внесення змін до інших законів України, зупинення їх дії або скасування, а також встановлення іншого чи додаткового правового регулювання відносин, відмінного від того, яке є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абзац восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).
З урахуванням викладеного Конституційний Суд України неодноразово наголошував, що скасування або зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій, а також законодавчого регулювання, передбачених спеціальними законами, суперечить статті 6, частині другій статті 19 та статті 130 Конституції України.
Таким чином, суд доходить висновку, що зміна правового регулювання відносин у сфері пенсійного забезпечення осіб, які проходили військову службу, та деяких інших осіб можлива виключно шляхом внесення відповідних змін, зокрема, до Закону №2262-XII, тоді як інші нормативно-правові акти можуть застосовуватися лише за умови їх прийняття відповідно до зазначених законів.
Отже, з урахуванням неодноразово сформульованої Конституційним Судом України правової позиції про те, що законом про Державний бюджет України не допускається внесення змін до інших законів, зупинення їх дії або скасування, оскільки це з об`єктивних причин призводить до виникнення суперечностей у законодавстві та, як наслідок, до звуження або скасування прав і свобод людини і громадянина, у разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін чи доповнень або визнання їх нечинними повинні застосовуватися окремі закони (зокрема, абзаци третій та четвертий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини рішення від 22.05.2008 №10-рп/2008). У зв`язку з цим суд зазначає, що Закон №4059-IX не повинен містити іншого чи додаткового правового регулювання правовідносин, які вже врегульовані іншими законами України, особливо у сфері, де діють спеціальні, виняткові норми. Конституція України не наділяє закон про Державний бюджет України вищою юридичною силою порівняно з іншими законами.
Таким чином, у національному законодавстві має місце колізія положень двох нормативно-правових актів однакової юридичної сили – законів, подолання якої можливе шляхом застосування загального принципу права «спеціальний закон має пріоритет над загальним» (lex specialis derogat generali). Такий підхід застосовується у випадках конкуренції правових норм, коли одні й ті самі суспільні відносини одночасно регулюються загальними та спеціальними нормами.
З огляду на викладене, при конкуренції правових норм у цьому випадку підлягають застосуванню положення спеціального закону, а саме Закону №2262-XII (lex specialis), тоді як норми Закону №4059-IX мають розглядатися як загальні (lex generalis).
Суд звертає увагу, що відповідно до частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує той правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Повноваження суду не застосовувати нормативно-правовий акт у разі встановлення його невідповідності Конституції України, закону України чи міжнародному договору узгоджується з принципом верховенства права.
При цьому реалізація принципу верховенства права можлива лише за умови застосування судами під час розгляду та вирішення справ нормативно-правового акта, який відповідає критерію «якості закону».
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції України та законам України, незалежно від того, чи були такі акти оскаржені в судовому порядку та чи залишаються вони чинними на момент розгляду справи. Відповідно до правової позиції Верховного Суду такі нормативно-правові акти, як закони, так і підзаконні акти, не підлягають застосуванню навіть за умови їх формальної чинності (постанови Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №913/204/18 та від 10.03.2020 у справі №160/1088/19).
При цьому у випадку суперечності норм підзаконного нормативно-правового акта нормам закону підлягають застосуванню саме норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.
Суд наголошує, що положення постанови Кабінету Міністрів України №185 не можуть бути застосовані у частині проведення індексації пенсій військовослужбовців у межах максимального розміру пенсії, оскільки на сьогодні спеціальним законом такі обмеження не передбачені.
Отже, на переконання суду, обмеження територіальним органом Пенсійного фонду України максимального розміру пенсії позивачу при здійсненні її індексації з 01 березня 2024 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №185 є протиправним.
Також, з огляду на визначення загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами застосування при обчисленні (перерахунку) розміру пенсій громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Державному бюро розслідувань, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за Законом № 2262-ХІІ положень статті 46 Закону №4059-IX, пункту 1 постанови № 1, та постанови № 209, в частині, що передбачає виплату таких пенсій в обмеженому максимальним розміром (десятьма прожитковими мінімумами, встановленого для осіб, які втратили працездатність), є протиправним.
Враховуючі викладене та судову практику, виходячи з меж заявлених позовних вимог, суд вважає, що позові вимоги підлягають задоволенню частково шляхом визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо проведення перерахунку пенсії позивачу із обмеженням максимальним розміром та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області здійснити позивачу з 01.03.2025 перерахунок та виплату пенсії без обмеження максимальним розміром та з урахуванням раніше виплачених сум.
При цьому судом не встановлено, що після проведення позивачу з 01.03.2024 та з 01.03.2025 індексації пенсії згідно із постановою № 185 та постановою № 209 відповідачем припинено їх нарахування та виплату, а тому права позивача у цій частині не порушені, тому не підлягають задоволенню.
Також не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині що стосується постанови № 1381, оскільки судом встановлено, що пенсія позивачу нараховується з урахуванням збільшення пенсії, як інваліду війни відповідно до положень пункту 1 постанови №1381 у розмірі 25% від основного розміру пенсії.
Не підлягають задоволенню також позовні вимоги позивача у частині пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 03.01.2023 року №1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану», оскільки судом встановлено, що вказана постанова до позивача застосована не була.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
За змістом частини першої статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
Відповідно до приписів статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно із статтею 90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає, що наявні правові підстави для часткового задоволення позовних вимог.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, у відповідності до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову, доказів понесення ним інших судових витрат суду не надано, тому судові витрати, що підлягають відшкодуванню, відсутні.
Керуючись статтями 227, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, щодо проведення виплати ОСОБА_1 з 01.03.2025 з обмеженням максимального розміру.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області здійснити з 01.03.2025 перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 без обмеження максимальним розміром, з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, вул. П`ятницька, 83А, м. Чернігів, Чернігівський р-н, Чернігівська обл., 14005, код ЄДРПОУ 21390940. 
Повний текст рішення виготовлено 20 січня 2026 року.

Суддя Дар`я ВИНОГРАДОВА