ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" грудня 2025 р.                                 Справа № 910/7430/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Шапрана  В.В.
суддів:            Буравльова  С.І. 
          Андрієнка  В.В. 

без повідомлення учасників справи,
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина»
на рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2025
та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025
у справі №910/7430/25 (суддя - Спичак О.М.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Акрон Сервіс»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина»
про стягнення заборгованості.

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Акрон Сервіс» звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» про стягнення заборгованості у розмірі 37000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно умов договору №1.03/21 від 01.03.2021 за період з березня 2021 року по вересень 2022 року позивач надав відповідачу послуги на суму 175750,00 грн, з яких Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» оплатило лише 138750,00 грн, у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість у розмірі 37000,00 грн.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.06.2025 відкрито провадження у справі №910/7430/25 та постановлено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.09.2025 у справі №910/7430/25 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Акрон Сервіс» задоволено повністю.
05.09.2025 до суду першої інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю «Акрон Сервіс» надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, відповідно до якої позивач просив стягнути з відповідача понесені витрати на професійну правову допомогу у розмірі 12500,00 грн.
Додатковим рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Акрон Сервіс» задоволено частково та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» на користь позивача 7000,00 грн витрат на правову допомогу.
Не погоджуючись із вказаними рішеннями, Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» подало апеляційну скаргу, у якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено приписи процесуального права.
Аргументи відповідача зводяться до наступного:
- судом не прийнято до уваги обставини фактичної наявності або відсутності первинної документації та належних доказів, наданих позивачем;
- доказом наявного боргу, фактично, є лише є розрахунок, здійснений представником позивача, що у розумінні чинного законодавства не є доказом;
- позивач, заявляючи до стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу, не зазначив переліку робіт та кількість витраченого часу, детально не розписав, які саме послуги надавалися та яка кількість витраченого адвокатом часу.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2025 апеляційну скаргу у справі №910/7430/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.09.2025 апеляційну скаргу у справі №910/7430/25 залишено без руху на підставі ч. 2 ст. 260 ГПК України та надано заявникові строк на усунення недоліків.
До суду 30.09.2025 у встановлений процесуальний строк від Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» надійшла заява про усунення недоліків.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 відкрито апеляційне провадження у справі №910/7430/25, вирішено здійснювати її розгляд без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання) на підставі ч. 10 ст. 270 ГПК України, а також встановлено позивачу строк на подання відзиву.
14.10.2025 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому Товариство з обмеженою відповідальністю «Акрон Сервіс» просить відмовити у її задоволенні, а оскаржувані рішення та додаткове рішення залишити без змін. У відзиві позивач навів попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, що становить 4000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Позивач також зазначив, що докази понесення таких витрат будуть надані суду впродовж п`яти днів після ухвалення рішення.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.
Зі встановлених місцевим господарським судом обставин справи убачається, що 01.03.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Акрон Сервіс» (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» (абонент) укладений договір №1.03/21 про надання послуг з обслуговування та ремонту обладнання системи контролю доступу до ліфта, відповідно до п. 1.1 якого абонент доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання з технічного обслуговування і ремонту устаткування контролю доступу до ліфтів, підтримки ключів (система), встановленої за адресою: м. Київ, провулок Приладний 10А,10Б.
Відповідно до п. 1.2 договору устаткування, що підлягає ремонту і технічному обслуговуванню, складається з: блоки електроніки і комутації, блок живлення, дротова мережа, встановлені виконавцем.
Згідно з п. 1.3 договору технічне обслуговування включає: прийом дзвінків (заявок), налаштування ПЗ, ремонт, профілактику устаткування контролю доступу до ліфтів, проведення планових профілактичних оглядів, технічну підтримку електронних ключів користувачів, тощо.
У п. 4.1 договору сторони погодили, що вартість робіт з технічного обслуговування системи на момент підписання даного договору становить 9250,00 грн з ПДВ за місяць.
Відповідно до п. 4.2 договору оплата робіт здійснюється щомісячно замовником не пізніше 25-го числа місяця.
Згідно з п. 4.3 договору допускається попередня оплата за обслуговування. При збільшенні плати за обслуговування дана сума індексації не підлягає.
Договір вступає в силу з моменту підписання та вважається дійсним протягом календарного року. Якщо за 30 календарних днів до закінчення терміну дії договору жодна зі сторін не заявила в письмовому вигляді про його розірвання, договір вважається пролонгованим на кожний наступний календарний рік (п. 5.1 договору).
Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказав на те, що на виконання умов договору за період з березня 2021 року по вересень 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Акрон Сервіс» надало відповідачу послуги на суму 175750,00 грн, з яких останній оплатив лише 138750,00 грн, у зв`язку з чим у Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» виникла заборгованість у розмірі 37000,00 грн.
Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказав на те, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Акрон Сервіс» не надано суду доказів надання ним послуг у спірному періоді, зокрема, актів наданих послуг.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, встановив факт порушення відповідачем взятих на себе грошових зобов`язань та зауважив на тому, що відповідно до умов укладеного правочину послуги надаються позивачем регулярно, безперервно та на постійній основі. Договір не містить умов про необхідність складання між сторонами щомісячних актів надання послуг, тощо. Оскільки у спірному періоді договір був чинним, зважаючи на характер послуг, що надаються за ним позивачем, суд дійшов висновку, що послуги надавались та відповідач зобов`язаний оплатити їх у розмірі та строки, встановлені договором №1.03/21 від 01.03.2021. Позивачем долучено до позовної заяви копії платіжних доручень, які підтверджують сплату відповідачем грошових коштів відповідно до умов договору у загальному розмірі 138750,00 грн. Водночас, доказів сплати грошових коштів у сумі 37000,00 грн відповідачем суду не надано.
Після ухвалення судового рішення по суті позовних вимог позивачем було подано заяву про ухвалення додаткового рішення, у якій останній просив стягнути відповідача понесені витрати на професійну правову допомогу у розмірі 12500,00 грн.
Суд першої інстанції у додатковому рішенні, частково задовольняючи заяву позивача, з огляду на характер спірних правовідносин, рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин, обсяг та обґрунтованість підготовлених і поданих до суду позивачем документів, їх значення для вирішення спору, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) і розумності їхнього розміру, дійшов висновку про покладення на Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн.
Апеляційний суд погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо наявності підстав для задоволення позову, а також щодо покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн та вважає за необхідне зазначити наступне.

Щодо розгляду спору по суті та апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» в частині оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2025.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частинами 1, 3 та 5 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.
Відповідно до положень ст. ст. 6 та 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Згідно зі ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).
Зі змісту п. 5.1 договору вбачається, що останній вступає в силу з моменту підписання та вважається дійсним протягом календарного року. Якщо за 30 календарних днів до закінчення терміну дії договору жодна зі сторін не заявила в письмовому вигляді про його розірвання, договір вважається пролонгованим на кожний наступний календарний рік.
Оскільки матеріали справи не містять, а відповідачем не надано суду доказів звернення будь-якої сторони договору з заявою про його розірвання, договір №1.03/21 від 01.03.2021 у спірний період був чинним.
Тлумачення умов договору дає підстави для висновку, що послуги, передбачені ним, надаються позивачем регулярно, безперервно та на постійній основі.
При цьому, як вірно встановлено місцевим господарським судом, договір не містить умов про необхідність складання між сторонами щомісячних актів надання послуг, тощо. У зв`язку з цим, необґрунтованими є заперечення відповідача у вказаній частині з приводу відсутності в матеріалах справи доказів надання послуг у спірному періоді, зокрема, актів наданих послуг.
Отже, оскільки у спірному періоді договір був чинним, зважаючи на характер послуг, що надаються за ним позивачем, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що послуги надавалися і відповідач зобов`язаний оплатити їх у розмірі та строки, встановлені умовами договору.
До того ж, відповідач не заперечує самого факту отримання послуг, а лише вказує, що позивачем не надано доказів надання послуг у спірному періоді. Водночас, матеріали справи також не містять доказів звернення відповідача до позивача з претензіями/вимогами щодо ненадання/неякісного надання послуг.
За таких обставин, загальна сума наданих позивачем на умовах договору послуг за період з березня 2021 року по вересень 2022 року становить 175750,00 грн.
Відповідно до п. 4.2 договору оплата послуг здійснюється щомісячно замовником не пізніше 25-го числа місяця.
Позивачем надано до матеріалів справи копії платіжних доручень, які підтверджують сплату відповідачем грошових коштів відповідно до умов договору №1.03/21 від 01.03.2021 в сумі 138750,00 грн.
Водночас, доказів сплати грошових коштів у сумі 37000,00 грн (175750- 138750) відповідачем суду не надано.
Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Оскільки наявність заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» за договором №1.03/21 від 01.03.2021 у розмірі 37000,00 грн підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не спростована, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Акрон Сервіс».
Як наслідок, доводи апеляційної скарги відповідача з приводу відсутності належних доказів на підтвердження факту надання послуг спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Щодо розподілу між сторонами витрат позивача на професійну правничу допомогу та апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» в частині оскарження додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025.
Як убачається з матеріалів справи, 05.09.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Акрон Сервіс» звернулося до суду першої інстанції з заявою про ухвалення додаткового рішення, відповідно до якої просило стягнути з відповідача понесені витрати на професійну правову допомогу у розмірі 12500,00 грн.
При цьому, у позовній заяві позивач повідомив, що попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на професійну правничу допомогу також складає 12500,00 грн.
Так, 27.01.2025 між Адвокатським об`єднанням «Дмитра Штепи» (бюро) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Акрон Сервіс» (клієнт) укладений договір №25/25 про надання професійної правничої допомоги, відповідно до п. 1.1 якого бюро приймає доручення клієнта та бере на себе зобов`язання надати клієнту правничу допомогу щодо:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань;
- складання звернень (заяв, скарг, пропозицій) та інших документів правового характеру;
- складання процесуальних документів (заперечень, клопотань, претензій, позовних заяв, апеляційних і касаційних скарг, заяв про вжиття заходів забезпечення позову та інших документів відповідно до вимог процесуального законодавства);
- представництва та захисту інтересів клієнта в будь-яких органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування, а також у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного, кримінального та конституційного судочинства, провадження у справах про адміністративні правопорушення, органах державної виконавчої служби, органах Національної поліції України, прокуратури, органах Державної фіскальної служби України та усіх інших правоохоронних органах, органах Державної реєстраційної служби України, Міністерства юстиції України тощо з будь-яких питань.
Розмір гонорару, який клієнт сплачує бюро за надану в межах цього договору правничу допомогу, визначається сторонами окремою додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього договору. Така додаткова угода може бути викладена у формі додатку до договору, який набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін. Бюро залишає за собою право в односторонньому порядку надати весь обсяг або частину роботи безоплатно (п. 4.1 договору).
Відповідно до п. 5.1 договору правнича допомога вважається наданою після підписання акту приймання-передачі наданої професійної правничої допомоги, який підписується сторонами та скріплюється печатками (за наявності).
20.05.2025 між сторонами укладено додаткову угоду №6/1, у якій погоджено, що дана додаткова угода визначає порядок оплати послуг бюро за надання професійної правничої допомоги у спорі про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» на користь клієнта заборгованості за наступними договорами: договором №1.03/21 про надання послуг з обслуговування та ремонту обладнання системи контролю доступу до ліфта від 01.03.2021 (п. 1).
Вартість послуг з професійної правничої допомоги становить 12500,00 грн (п. 2 додаткової угоди).
Відповідно до п. 3 додаткової угоди оплата послуг з надання правничої допомоги здійснюється частинами у наступному порядку:
а) 2500,00 грн сплачується до 30.06.2025;
б) 2500,00 грн сплачується до 31.07.2025;
в) 2500,00 грн сплачується до 31.08.2025;
г) 5000,00 грн сплачується протягом 10 днів після стягнення коштів з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина».
Правнича допомога вважаються наданою після підписання акту приймання-передачі наданої професійної правничої допомоги, який підписується сторонами та скріплюється печатками (за наявності) (п. 7.1 додаткової угоди).
На виконання вказаної додаткової угоди за результатами надання послуг 02.09.2025 сторонами підписано акт про прийняття-передачу наданої правничої допомоги на суму 12500,00 грн.
Згідно акту адвокатським бюро надано позивачу правничу допомогу у справі №910/7430/25, що включає в себе:
- детальне вивчення матеріалів справи, що посвідчують характер правовідносин сторін;
- вивчення процесу виникнення та розвитку взаємовідносин сторін щодо порядку надання послуг та порядку їх оплати;
- вивчення судової практики з аналогічних питань;
- написання позовної заяви та її подання через підсистему електронний суд ЄСІТС;
- дослідження позиції відповідача, яка наведена у відзиві на позовну заяву.
Також позивачем до матеріалів справи надано копії рахунків-фактур на оплату послуг, платіжних інструкцій на підтвердження оплати послуг та розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу.
Отже, позивачем під час розгляду даної справи були понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12500,00 грн.
Відповідач будь-яких заперечень щодо обґрунтованості та розміру понесених позивачем витрат до суду першої інстанції не подав.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви (ч. ч. 3 та 4 ст. 244 ГПК України).
Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з ч. 1 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).
Водночас, за змістом ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. ч. 5 та 6 ст. 126 ГПК України).
Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20).
Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Разом з тим, у ч. 5 ст. 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, також визначені положеннями ч. ч. 6, 7 та 9 ст. 129 цього кодексу.
Таким чином, зважаючи на наведені положення процесуального закону, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч. ч. 5 та 6 ст. 126 ГПК України).
Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. ч. 5-7 та 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись ч. ч. 5-7 та 9 ст. 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Висновки, аналогічні відображеним вище, викладені в постановах Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та 12.01.2023 у справі №910/8342/21.
Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Такі докази, відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При цьому, згідно зі ст. 74 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам ст. ст. 75-79 ГПК України.
Відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Закон формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.
Частинами 1 та 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі фіксованого розміру або погодинної оплати.
Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Оскільки договором та додатковою угодою визначено суму гонорару саме у фіксований спосіб - 12500,00 грн, позивач не зобов`язаний посилатися на час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг). Обґрунтованість розміру витрат на оплату послуг адвоката в такому разі визначається на підставі наявних доказів. Аналогічна правова позиція викладена в додатковій постанові Верховного Суду від 02.07.2020 у справі №924/447/18.
Крім того, оскільки сторони дійшли згоди встановити фіксований розмір гонорару адвоката, то надання детального опису робіт не є обов`язковим, оскільки фіксований розмір адвокатських витрат не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого адвокатом.
Колегія суддів зазначає про те, що відображені в акті про прийняття-передачі наданої правничої допомоги відомості щодо наданих позивачу послуг підтверджуються матеріалами справи.
Водночас, судом першої інстанції враховано, що спір у даній справі не є складним, є «розрахунковим», відноситься до категорії спорів, що виникають у зв`язку з неналежним виконанням договорів і регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, при цьому, великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають.
Згідно правомірного висновку місцевого господарського суду, враховуючи характер спірних правовідносин сторін, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин, обсяг та обґрунтованість підготовлених і поданих до суду позивачем документів, їх значення для вирішення спору, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) і розумності їхнього розміру, вимоги позивача є часткового обґрунтованими і стягненню з відповідача підлягають витрати на правову допомогу у розмірі 7000,00 грн.
Вказані висновки суду першої інстанції є обґрунтованими, такими, що узгоджуються з наданими позивачем докази, та не спростовані відповідачем у поданій апеляційній скарзі.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги та розподіл судових витрат.
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно зі ст. ст. 76 та 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 у справі №910/7430/25 ухвалені з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» не підлягає задоволенню.
У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржника.
Згідно з ч. 5 ст. 12 ГПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Як передбачено ч. 3 ст. 287 ГПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 даної статті.
Вказана справа є малозначною, а тому прийнята постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 у справі №910/7430/25 залишити без змін.
3. Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина».
4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Шапран 

Судді                                                                                С.І. Буравльов

                                                                                В.В. Андрієнко