ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/17562/14 Суддя (судді) першої інстанції: Войтович І. І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Файдюка В.В., секретар судового засідання Заліська Є.Я., за участі позивача ОСОБА_1 , його представника в режимі відеоконференції Лисого М.І., представника відповідача-1 Чернишової В.Л., представника відповідача-2 Рудяк А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2024 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону про визнання протиправним наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В :
Рух справи.
12.11.2014 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генеральної прокуратури України (далі - відповідач-1), Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону (далі - відповідач-2), у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить:
1. Визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 23.10.2014 №1500-к від 23.10.2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника військового прокурора Центрального регіону України у зв`язку з припиненням трудового договору за п. 7-2 ст. 36 Кодексу законів про працю України;
2. Поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника військового прокурора Центрального регіону України з 24.10.2014 року;
3. Стягнути з Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2014 до моменту поновлення судом на публічній службі відповідно до вимог ч.2 ст. 235 КЗпП України, ст. 27 Закону України «Про оплату праці», п. п. 2, 5, 8, 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, а саме:
- середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2014 по 31.12.2023 року в сумі 3085 948,8 грн.;
- середній заробіток за час вимушеного прогулу у 2024 році, виходячи із середньоденної заробітної плати позивача в розмірі 784,55 грн., до моменту винесення судом рішення у даній справі включно.
4. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді першого заступника військового прокурора Центрального регіону України з 24 жовтня 2014 року.
5. Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення із Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що накази про звільнення позивача на підставі Закону України "Про очищення влади» є протиправними, оскільки прийняті всупереч Конституції України, міжнародним договорам та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. 
Позивач наголосив, що Закон України «Про очищення влади» передбачає люстрацію невиправдано великої кількості посадовців без необхідності доведення того, що дані особи несуть потенційну загрозу демократії або правам людини. 
Позивач вважає, що сам по собі факт зайняття особою певної посади, розглядається як презумпція вчинення протиправних діянь, що є грубим порушенням принципу винуватості.
29.02.2016 ухвалою суду першої інстанції було відкрито провадження та 10.03.2016 ухвалою суду (а.с.52) зупинено провадження в адміністративній справі до вирішення Конституційним Судом України справи за двома конституційними поданнями Верховного Суду України та конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України Про очищення влади від 16.09.2014 №1682-VII.
13.11.2014 ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва було відкрито провадження у справі.
22.01.2015 ухвалою цього ж суду було звернуто до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України "Про очищення влади" положенням Конституції України, а саме: пункту 8 частини першої статті 3, частини третьої статті 1, пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про очищення влади" положенням статті 8, частини другої статті 19, статті 21, частин другої та третьої статті 22, частин другої та третьої статті 24, частини першої статті 38, частини першої статті 43, статті 58, частини другої статті 61, статті 62, частини першої статті 64 Конституції України в їх системному взаємозв`язку.
Крім того, ухвалою від цієї ж дати, 22.01.2015, провадження у цій справі було зупинено до вирішення Верховним Судом України питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності положень Закону України "Про очищення влади" Конституції України, питання щодо чого порушено ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2015 року.
11.01.2022 ухвалою суду було поновлено провадження у цій справі.
Зокрема, у цій ухвалі зазначено, що Конституційним Судом України справа за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 частини першої, пунктів 2, 13 частини другої, частини третьої статті 3 Закону України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року № 1682-У1І, 47 не розглянута, проте, Європейським судом з прав людини 17.10.2019 року було прийнято Рішення у справі «Полях та інші проти України» (заяви № 58812/15, 53217/16, 59099/19, 23231/18 та 47749/18), що набрало чинності 20.02.2020 року, яка стосувалася звільнення державних службовців відповідно до Закону України «Про очищення влади» і яким встановлено порушення статті 6 Європейської конвенції з прав людини (на справедливий суд) у зв`язку з занадто тривалим розглядом справ заявників на національному рівні. 
Внаслідок ліквідації у грудні 2022 року Окружного адміністративного суду м.Києва, вказана справа 20.07.2023 надійшла на розгляд Київського окружного адміністративного суду.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12.11.2024 позовні вимоги задоволено: визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України №1500-к від 23.10.2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника військового прокурора Центрального регіону України у зв`язку з припиненням трудового договору за п. 7-2 ст. 36 Кодексу законів про працю України; поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника військового прокурора Центрального регіону України з 24.10.2014 року; стягнуто з Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2014 по 12.11.2024 у розмірі 3 442 134,66 грн.; допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника військового прокурора Центрального регіону України з 24.10.2014 та в частині стягнення зі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць.
Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуваний наказ не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Щодо решти позовних вимог, то суд першої інстанції визнав їх обґрунтованими, і такими, що є похідними від основних позовних вимог. 
Відповідачі подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати рішення суду, як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Апелянти наполягають, що звільнення позивача відбулось на підставі норми Закону України "Про очищення влади", що діяли в межах повноважень та у спосіб визначений законом. 
Апелянти вважають, що повноваженнями визнавати закон чи окремі його положення такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), наділений єдиний орган Конституційний Суд України, проте жодних рішень з приводу Закону України «Про очищення влади» зазначеним органом не приймалось.
Крім того, апелянти не згодні з висновками суду першої інстанції про нарахування позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в тому числі з урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу.
Апелянтами наведено наступний розрахунок, що підлягає прийняттю до уваги довідка від 17.10.2023 №21-53 вих-23, в якій розмір середньоденної заробітної плати 784,55 грн., загальна кількість робочих днів у період з 24.10.2014 до 12.11.2024 становить 2546 робочих днів, внаслідок чого сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу становить 1997464,30 грн. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.01.2025 було відкрито апеляційне провадження за двома апеляційними скаргами відповідачів та витребувано справу зі суду першої інстанції.
03.02.2025 позивач подав відзив на апеляційні скарги відповідачів, в якому зазначено про правильність висновків суду першої інстанції.
Після надходження 12.12.2025 справи до суду апеляційної інстанції, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.12.2025 справу було призначено у відкрите судове засідання на 21.01.2026. 
У судовому засіданні представник відповідача-1 та представник відповідача-2 підтримали доводи апеляційних скарг, позивач та його представник заперечували проти задоволення апеляційної скарги. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, розглянувши доводи апеляційних скарг, і перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке. 

Обставини справи встановлені судом.
Позивач проходив службу в органах прокуратури, відповідно до довідки за підписом начальника відділу по роботі за кадрами військової прокуратури Центрального регіону України старшого радника юстиції с. Шекшевич від 24.10.2014, та безпосередніх наказів, наявних у справі: з травня 1997 р. по вересень 1997 р. - слідчий військової прокуратури Полтавського гарнізону Центрального регіону України; з вересня 1997 р. по травень 1998 р. - старший слідчий військової прокуратури Полтавського гарнізону Центрального регіону України; з травня 1998 р. по січень 1999 р. - старший помічник військового прокурора Полтавського гарнізону Центрального регіону України; з січня 1999 р. по жовтень 2004 р. - заступник військового прокурора Полтавського гарнізону Центрального регіону України; з жовтня 2004 р. по січень 2011 р. - старший помічник військового прокурора Центрального регіону України (з питань організації роботи і контролю виконання); з січня 2011 р. по серпень 2012 р. - перший заступник військового прокурора Центрального регіону України (наказ Генерального прокурора України №70к від 26.01.2011); з 15 серпня 2012 р. по серпень 2014 р. - перший заступник прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері (наказ Генерального прокурора №946к від 08.08.2012); з 23 серпня 2014 р. по 23 жовтня 2014 р. - перший заступник військового прокурора Центрального регіону України (наказ Генерального прокурора №1223к від 28.08.2014).
Згідно довідки про результати вивчення особової справи щодо застосування заборон, визначених Законом України «Про очищення влади» за підписом начальника відділу роботи з кадрами Головної військової прокуратури від 22.10.2014, зроблено висновок, що позивач у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року обіймав сукупно не менше одного року, а саме 3 роки 0 місяців 26 днів, посади, які віднесені до категорії "керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України": 
перший заступник військового прокурора Центрального регіону України - з 26.01.2011 по 14.08.2012;
перший заступник прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері - з 15.08.2012 по 22.02.2014.
На підставі цієї довідки, Наказом Генеральної прокуратури України від 23.10.2014 №1500-к від 23 жовтня 2014 року звільнено позивача з посади першого заступника військового прокурора Центрального регіону України у зв`язку з припиненням трудового договору за п. 7-2 ст. 36 Кодексу законів про працю України.
Вказані обставини підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, і не є спірними.

Нормативно-правове обґрунтування.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законами України «Про очищення влади» від 16.09.2014 № 1682-VII у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1682-VII), Порядком проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 563 (далі - Порядок № 563), Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).
Так, статтею 8 Конституції України установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).
Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 24 Конституції України).
Громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування (стаття 38 Конституції України).
Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
У частині другій статті 61 Конституції України зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначені в Законі України «Про очищення влади» від 27.01.2015 № 132-VIII (далі - Закон № 132-VIII).
У статті 1 Закону № 132-VIII визначено, що очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.
Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.
Протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.
Рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень при виконанні цього Закону оскаржуються в судовому порядку.
Відповідно до частини третьої статті 1 Закону № 1682-VII протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.
У пункті 4 частини другої статті 3 Закону № 1682-VII передбачено, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням, керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.
Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 5 Закону № 1682-VII організація проведення перевірки осіб (крім професійних суддів та осіб, зазначених в абзаці третьому цієї частини) покладається на керівника відповідного органу, до повноважень якого належить звільнення з посади особи, стосовно якої здійснюється перевірка.
Перевірці підлягають: достовірність вказаних у заяві відомостей щодо незастосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону; достовірність відомостей щодо наявності майна (майнових прав) та відповідність вартості майна (майнових прав), вказаного (вказаних) у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, поданій особою за минулий рік за формою, що встановлена Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції», набутого (набутих) за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, доходам, отриманим із законних джерел.
Постановою Кабінету Міністрів України № 563 затверджено Порядок проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами 3 і 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади»; перелік органів, що проводять перевірку достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами 3 і 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади».
Підпунктом 7 пункту 2 Порядку № 563 передбачено, що перевірка проводиться щодо посадових та службових осіб органів прокуратури України, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Управління державної охорони, Національного банку
Згідно із положеннями абзацу 1 пункту 4 Порядку №563 організація проведення перевірки покладається на керівника відповідного органу, до повноважень якого належить звільнення з посади особи, стосовно якої проводиться перевірка (далі - керівник органу).
Відповідно до пункту 5 Порядку № 563 керівник органу або голова суду згідно з планом проведення перевірок, затвердженим Кабінетом Міністрів України, приймає рішення про початок проведення перевірки у відповідному органі (далі - початок проведення перевірки в органі), в якому встановлює дату початку проведення перевірки, а також відповідальним за проведення перевірки визначає кадрову службу чи інший структурний підрозділ такого органу (далі - відповідальний структурний підрозділ).
Пунктом 6 Порядку № 563 передбачено, що рішення про початок проведення перевірки в органі оприлюднюється в день його прийняття на офіційному веб-сайті органу, в якому проводиться перевірка, та в той самий день доводиться відповідальним структурним підрозділом такого органу до відома осіб, які підлягають перевірці.
Згідно з пунктом 8 Порядку № 563 особа, яка підлягає перевірці, зобов`язана у десятиденний строк з дня початку проведення перевірки в органі подати до відповідального структурного підрозділу власноручно написану заяву (далі - заява) про те, що до неї не застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 Закону, про згоду на проходження перевірки та оприлюднення відомостей щодо неї за формою згідно з додатком 1 або про те, що до неї застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 Закону, про згоду на проходження перевірки та оприлюднення відомостей щодо неї за формою згідно з додатком 2.
Відповідно до пункту 10 Порядку № 563 повідомлення особою, яка підлягає перевірці, в заяві про те, що до неї застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 Закону, або неподання нею заяви у строк, зазначений у пункті 8 цього Порядку, є підставою для звільнення особи з посади, що вона обіймає, не пізніш як на третій день після подання такої заяви або закінчення строку подання заяви та застосування до неї заборони, передбаченої відповідно частиною третьою або четвертою статті 1 Закону.

Висновки суду апеляційної інстанції.
Аналіз положень пункту 4 частини другої статті 3 у взаємозв`язку з частиною третьою статті 1 та пунктом 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1682-VII надає підстави для висновку, що заборони, установлені частиною третьою статті 1 Закону № 1682-VII, виникають в силу закону, а не в силу прийняття суб`єктом владних повноважень правозастосовного (індивідуально-правового) акта.
Водночас, з аналізу цих норм випливає, що встановлення для осіб заборони обіймати певні посади пов`язується із самим лише фактом зайняття ними в певний посад, зокрема, передбачених пунктом 3 частини 1 статті 3 цього Закону, незалежно від того чи сприяла особа своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини, тобто не враховуючи жодної індивідуальної дії чи зв`язку особи з будь-якими антидемократичними подіями.
При цьому, слід враховувати, що люстрація, як законодавче обмеження, за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожнена з нею.
Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 04.06.2020 у справі № 817/3431/14 та, відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, вони є обов`язковими для врахування колегією суддів при розгляді цієї справи.
Разом з тим, Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках № 788/2014 щодо Закону № 1682, наголошує на необхідності доведеності вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, як на загальновизнаному міжнародному стандарті.
У Резолюції ПАРЄ № 1096 (1996) Парламентська асамблея Ради Європи звернула увагу держав-членів на те, що «люстрація» застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади.
Так, у пункті 12 Асамблея зазначила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці також дійшов висновку, що індивідуалізація люстраційних заходів, хоча загалом вважається необхідною, не завжди є необхідною у справі щодо кожної конкретної особи та може бути здійснена на законодавчому рівні. Проте для вибору такого підходу мають бути наведені переконливі підстави (рішення у справі «Анчев проти Болгарії» (Anchev v. Bulgaria), заява № 38334/08 і 68242/16, пункти 109 - 111).
У зв`язку з цим ЄСПЛ наголосив, що особливо важливим фактором є якість парламентського і судового перегляду законодавчого механізму (mutatis mutandis, рішення у справі «Енімал Дефендерз Інтернешнл проти Сполученого Королівства» [ВП] (Animal Defenders International v. the United Kingdom) [GC], заява № 48876/08, пункти 113 - 116, ЄСПЛ 2013 (витяги). Іншими аспектами, які мають враховуватись, під час оцінки відповідності законодавчого механізму, який передбачає застосування обмежувальних заходів за відсутності індивідуальної оцінки поведінки особи, є суворість застосованого заходу (рішення у справі «Анчев проти Болгарії» (Anchev v. Bulgaria), заява № 38334/08 і 68242/16, пункт 111), та чи розроблено законодавчий механізм достатньо чітко для вирішення нагальної суспільної потреби, яку він має задовольнити пропорційним чином (наприклад, у контексті статті 3 Першого протоколу до Конвенції рішення у справі «Жданока проти Латвії» [ВП] (Ћdanoka v. Latvia) [GC], заява № 58278/00, пункти 22 - 28, 116 - 136, ЄСПЛ 2006 IV). Утім, щоб обмежувальний захід відповідав статті 3 Першого протоколу до Конвенції, достатнім може бути менший рівень індивідуалізації, ніж у випадках стверджуваного порушення статей 8 і 11 Конвенції (рішення у справі «Жданока проти Латвії», пункт 115) (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункти 292-293).
У справі «Полях та інші проти України» ЄСПЛ дійшов висновку, що обмежувальні заходи, передбачені Законом № 1682-VII, не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави.
Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
При цьому, з вищевикладених норм національного законодавства вбачається, що звільненню позивача в порядку Закону № 1682-VII та застосуванню до нього відповідних заборон повинно передувати проведення ретельної перевірки його відповідності конкретним критеріям із дослідженням безпосередньо його діяльності на певній посаді та індивідуально визначеної поведінки.
Разом з тим, без аналізу індивідуальної поведінки особи неможливо встановити наявність її вини та переконатися у застосуванні до неї саме індивідуальної відповідальності, а не колективної.
Аналогічний правовий підхід та правові висновки застосовано Верховним Судом у постанові від 04.06.2020 у справі № 817/3431/14, 815/3599/15.
Матеріалами справи підтверджено, що позивача звільнено та трудові відносини припинено в силу займаної ним посади, саме у зв`язку із його перебуванням на посадах, які віднесені до категорії "керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України", а саме перший заступник військового прокурора Центрального регіону України - з 26.01.2011 по 14.08.2012, тобто відповідно до положень Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 № 1682-VII у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин. 
Вказане апелянтами не спростовано, внаслідок чого колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про протиправність спірного наказу Генеральної прокуратури України №1500-к від 23.10.2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника військового прокурора Центрального регіону України на підставі п. 7-2 ст. 36 Кодексу, оскільки спірне рішення про звільнення позивача не повинно допускати дискримінацію у праці. Судом першої інстанції зауважено, що з урахуванням норм міжнародного права та положень національного законодавства у суду є підстави вважати, що приписами Закону України «Про очищення влади» створюються передумови для порушення рівності можливостей реалізації права доступу до державної служби, служби в органах місцевого самоврядування та в управлінні державними справами, яку має забезпечити держава відповідно до частини 2 статті 38 Конституції України, адже в його положеннях простежується дискримінаційний підхід щодо підстав та порядку звільнення керівника, заступника керівника структурного підрозділу органу державної влади, місцевого самоврядування чи іншого державного органу тільки з тієї підстави, що він обіймає відповідну керівну посаду в самостійному структурному підрозділі протягом не менше визначеного Законом України «Про очищення влади» строку.
Так, суд першої інстанції наголосив, що положення Закону України «Про очищення влади» фактично установлює додаткову підставу припинення трудового договору - звільнення керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України на підставі люстрації у зв`язку із самим фактом зайняття ним посади, передбаченої статті 3 цього Закону, а вказаний Закон застосовується до певного кола громадян України, а саме до осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. Відтак, люстрація має застосовуватися до осіб, які перебувають на конкретній публічній посаді та вчинили певне правопорушення, передбачене статтями 1, 2, 3 Закону України «Про очищення влади».
Отже, колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, через що доводи апелянтів, що позивач підлягав звільненню, не заслуговують уваги, оскільки само зайняття позивачем певної посади не є підставою для звільнення позивача з посади. 
З цього приводу судом першої інстанції ретельно проаналізовано судову практику Верховного Суду та висновки рішень ЄСПЛ.
Отже, спірний наказ підлягає скасуванню як протиправний, що правильно було вирішено судом першої інстанції.
З приводу інших позовних вимог слід зазначити, що всі вони є похідними від основної позовної вимоги і тому підлягають задоволенню.
Згідно з частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Так, вказана норма передбачає єдиний спосіб відновлення порушеного трудового права, як вказаному в частині першій статті 235 та статті 240-1 КЗпП України, а саме - поновлення такого працівника на займаній посаді.
Тобто, належним способом відновлення порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача поновити його на попередній займаній посаді, з якої його було звільнено на підставі протиправного наказу, а саме поновленню на посаді першого заступника військового прокурора Центрального регіону України з 24.10.2014, з наступного робочого дня після звільнення.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч. 9 ст. 235 КЗпП України).
Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про поновлення позивача на попередній посаді, з 24.10.2014, тобто з наступного дня після 23.10.2014 - дня звільнення позивача з посади, і рішення суду в цій частині поновлення підлягає негайному виконанню.
Судову практику Верховного Суду судом першої інстанції правильно наведено.
Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з цього питання у сторін не має спору щодо розміру середньоденного заробітку позивача 784.55 грн та кількості днів вимушеного прогулу - 2535. 
Отже, середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати працівника, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (надалі - Порядок №100).
Згідно з п. 1 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати, передбаченої цим Порядком застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу.
Відповідно до п. 2 Порядку 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
При цьому, згідно з п. 5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
За п. 10 розділу ІІІ «Прикінцевих положень» Закону України від 28 грудня 2014 року №76-VІІІ "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" (набрав чинності 01.01.2015) установлено, що у 2015 році максимальний місячний розмір заробітної плати (грошового забезпечення) народних депутатів України, членів Кабінету Міністрів України, прокурорів, працівників державних органів (крім Національного антикорупційного бюро та Національного агентства з питань запобігання корупції) та інших бюджетних установ, працівників Національного банку України, суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати, а при скороченні чисельності працівників - 10 розмірами мінімальної заробітної плати (виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата часу щорічної відпустки не враховується у зазначеному максимальному розмірі).
Положеннями Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (28.03.2015 набрав чинність) визнано таким, що втратив чинність, пункт 10 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України».
Тобто, обмеження максимального місячного розміру заробітної плати, встановлені п. 10 розділу ІІІ «Прикінцевих положень» Закону України від 28 грудня 2014 року № 76-VІІІ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», діяли лише три місяці.
Відповідно до п. 10 Порядку № 100, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.
Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).
Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу необхідно обчислювати із врахуванням підвищених тарифних ставок і посадових окладів шляхом коригування на коефіцієнт їх підвищення, і суд першої інстанції правильно обрахував середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням цієї норми.
Крім того, такий висновок узгоджується зі правовими висновкам Верховного Суду висловлені у постановах від 16.08.2023 у справі № 826/6779/15, від 25.01.2023 у справі № 826/17614/14, від 04.09.2024 №826/20158/14.
Отже, розрахунок цієї виплати здійснено на підставі довідки Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону від 17 жовтня 2023 року № 21/53вих-23 і середньоденний розміру заробітної плати позивача становить 784,55грн.
Щодо підвищення тарифних ставок (окладів), слід проаналізувати наступне.
Так, на день звільнення позивача розмір посадових окладів прокурорів визначався постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».
Зокрема, відповідно до Схеми посадових окладів працівників прокуратур Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя, військових прокуратур регіонів і прирівняних до них прокуратур, яка є Додатком 2 до вказаної постанови, посадовий оклад прокурора, який обіймає посаду першого заступника військового прокурора Центрального регіону України, становить 3108 грн.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» від 09.12.2015 №1013 (далі - Постанова № 1013) установлено, що у межах видатків на оплату праці, затверджених у кошторисах органів виконавчої влади, місцевого самоврядування, прокуратури та інших органів, за рахунок виплат, пов`язаних з індексацією, надбавок, доплат, премій підвищуються на 25 відсотків посадові оклади керівних працівників, спеціалістів і службовців, розміри яких затверджено, у тому числі постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 р. № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».
Згідно з пунктом 6 цієї Постанови №1013 передбачено, що вона набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 01 грудня 2015 року.
Відповідно, перше підвищення посадового окладу позивача відбулося з 01 грудня 2015 року, коефіцієнт якого склав 1,25 [(3108*25%)/3108].
Постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 657 «Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505» (далі - Постанова №657), яка набрала законної сили 06 вересня 2017 року, змінено розміри посадових окладів прокурорів, зазначених у додатку 2 до постанови №505 «Схема посадових окладів працівників прокуратур Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя, військових прокуратур регіонів і прирівняних до них прокуратур». Відповідно до якої розмір посадового окладу першого заступника військового прокурора Центрального регіону України становить 8870 грн.
Таким чином, з 06 вересня 2017 року відбулося друге підвищення посадового окладу позивача, коефіцієнт якого становить 2,85 (8870/3108).
25 вересня 2019 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ (далі - Закон №113-1Х), який передбачав низку новел до Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697- VII «Про прокуратуру», зокрема щодо розміру оплати праці прокурорів.
16 січня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України 11 грудня 2019 року № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів».
Пунктом 6 Постанови №1155 визначено, що для прокурорів, умови оплати праці, яких затверджені цією постановою, не застосовуються умови оплати праці працівників органів прокуратури, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».
Відповідно, прокурори, які не були переведені на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, обласні, окружні прокуратури отримували/отримують заробітну плату відповідно до Постанови №505. Водночас ті прокурори, які переведені на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, отримують заробітну плату згідно з Постановою №1155 та статтею 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру».
Щодо обчислення коефіцієнту підвищення на підставі Постанови №1155 та/або статті 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру», слід зазначити, що Верховний Суд вже вирішував питання застосування пункту 10 Порядку №100 в контексті можливості обчислення коефіцієнту підвищення, виходячи з посадового окладу, встановленого для прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних, окружних прокуратур і прирівняних до них прокуратур.
У постанові від 25.01.2023 у справі №826/17614/14 Верховний Суд зазначив, що середня заробітна плата прокурорів не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів, установлених Постановою № 1155 за відсутності факту успішного проходження ними атестації та переведення на посади прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних, окружних прокуратур.
Такий висновок Верховний Суд підтримав також, зокрема, у постановах від 01.12.2021 у справі № 640/26041/19, від 20.01.2022 у справі № 826/17709/14 та від 28.04.2022 у справі № 826/18143/14.
Тобто, коефіцієнт підвищення посадового окладу для цілей застосування пункту 10 Порядку №100 необхідно обчислювати виходячи з того посадового окладу, який отримував би позивач як прокурор (чи прирівняні до нього за посадою прокурори), будучи на тій посаді, з якої його неправомірно звільнили.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1213 (далі Постанова №1213), яка набрала чинності 12 грудня 2020 року, пункт 10 Порядку №100 виключено.
Згідно згаданої постанови Верховного Суду від 25.01.2023 у справі №826/17614/14 викладено правову позицію, відповідно до якої у зв`язку з виключенням пункту 10 Порядку №100 з 12 грудня 2020 року відсутні правові підстави для застосування коефіцієнта підвищення для цілей обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Подібну правову позицію Верховний Суд неодноразово висловлював також у постановах від 04 листопада 2021 року у справі №826/6301/15, від 09 грудня 2021 року у справі №340/588/20, від 20 січня 2022 року У справі №826/17709/14, від 04 жовтня 2022 року №826/18033/14, від 08 листопада 2022 року №460/15639/21, від 29 листопада 2022 року № 826/17616/1, від 27 грудня 2022 року №826/18270/14, від 28 грудня 2022 року №826/4854/15, від 22 лютого 2023 року та від 14 вересня 2023 року у справах № 826/17709/14 та № 813/7874/14.
Враховуючи листи Міністерства соціальної політики України про розрахунок тривалості робочого часу за відповідний рік: від 04.09.2013 №9884/0/14-13/13, від 09.09.2014 №10196/0/14-14/13, від 20.07.2015 № 10846/0/14-15/13, від 05.08.2016 №11535/0/14-16/13 (також роз`яснення), від 08.08.2018 №78/0/206-18, від 29.07.2019 №1133/0/206, від 12.08.2020 №3501-06/219, роз`яснення від 19.08.2021, ч. 1 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», слідує, що кількість робочих днів у 2014 році - 49, у 2015 році - 251, у 2016 році - 251, у 2017 році - 249, у 2018 році- 250, у 2019 році - 250, у 2020 році - 251, у 2021 році - 251, у 2022 році - 249, у 2023 році - 260, у 2024 році по 12.11.2024 (дата прийняття рішення судом) - 227 днів.
Отже, суд першої інстанції враховуючи вищевикладене наводить розрахунок і колегія суддів вважає його правильним, а саме:
з 24.10.2014 (наступний за днем звільнення день) по 30.11.2015 розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу має становити 217 320,35 грн. (49 робочих днів у 2014 році + 228 робочих днів у 2015 році = 277 робочих днів х 784,55 грн.);
з 01.12.2015 (Постанова №1013) по 05.09.2017 розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу має становити 432 483,18 грн. (23 робочих дні у 2015 році + 251 робочий день у 2016 році + 167 робочих днів у 2017 році = 441 робочий день х 784,55 грн. х 1,25);
з 06.09.2017 (Постанова №657) по 11.12.2020 (Постанова №1213) розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу має становити 1 831 257,38 грн. (819 робочих днів х 784,55 грн х 2,85);
з 12.12.2020 по 31.12.2023 розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу має становити 604 888,05 грн. (12 робочих днів у 2020 році + 250 робочих днів у 2021 + 249 робочих днів у 2022 році + 260 робочих днів у 2023 році = 771 робочий день х 784,55 грн.);
з 01.01.2024 по 12.11.2024 розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 178 092,85 грн. (227 робочих дні х 784,55 грн.).
Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2014 по 12.11.2024 становить 217 320,35 грн. + 432 483,18 грн.+ 1 831 257,38 грн. + 604 888,05 грн.+178 092,85 грн. = 3 442 134,66 грн. та вказана сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу 3 442 134,66 грн. підлягає стягненню з відповідача-2 Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону.
Внаслідок наведеного, доводи апелянтів з приводу неправильного розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу не заслуговують уваги, оскільки вищевикладене грунтується на нормі закону, з урахуванням сталої судової практики.
Аналізуючи всі інші доводи учасників справи, колегія суддів приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Таким чином, враховуючи вищевикладене та перевіривши рішення суду першої інстанції, відповідно до статті 308 КАС України, у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності наказу про звільнення позивача із займаної посади, необхідності його скасування. 
Таким чином, судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на це, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 

Розподіл судових витрат.
З огляду на результат розгляду цієї справи, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Повний текст виготовлено 27.01.2026.
Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,
П О С Т А Н О В И В: 

Апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2024 р. - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2024 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону про визнання протиправним наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити дії - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів: О.В. Карпушова 
О.В. Епель
В.В. Файдюк