Україна
Донецький окружний адміністративний суд 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2026 року Справа№200/10083/25 

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голубової Л.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 

до ІНФОРМАЦІЯ_1 

про визнання протиправною бездіяльності та стягнення сум

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 з вимогами про:
- визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017 роки в загальній кількості 42 дні, виходячи з грошового забезпечення за останньою займаною посадою;
- стягнення недоотриманої суми грошової компенсації за 42 невикористані дні додаткової відпустки, учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017 роки у розмірі 10142,72 гривень, виходячи з грошового забезпечення за останньою займаною посадою.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач у період з 27.03.2015 по 18.12.2017 проходив військову службу на посадах структурного підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_1 – ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Крім того, просить зобов`язати відповідача подати звіт про виконання судового рішення та стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 компенсації судових витрат, а саме: витрат на правову допомогу.
Дізнавшись, що можливо по відношенню до нього відповідачем допускались порушення його прав, позивач звернувся за правовою допомогою, та на адресу відповідача було направлено адвокатський запит №АЗ/09/2025-14 від 12.09.2025 з вимогою повідомити чи проводились нарахування та виплата позивачу при звільненні компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пункту 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У разі нездійснення такої виплати просив повідомити причини з посиланням на норми чинного законодавства та надати належним чином завірені копії наказів про надання позивачу додаткової відпустки, що передбачена законодавством для осіб, що мають статус учасника бойових дій за 2015-2017 роки з зазначенням терміну надання додаткової відпустки, або інформацію про виплату компенсацій за таку відпустку. 
Відповідач листом №09/02/1288 від 17.09.2025 надав відповідь щодо іншого питання, проте щодо виплати позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки не надав інформації, втому числі і наказів про надання позивачу додаткової відпустки. 
Втім, відповідачем було надано архівну відомість грошового забезпечення позивача, з якої вбачається, що при звільненні позивачу не було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої законодавством для учасників бойових дій.
Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, оскільки має право на грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учасник бойових дій.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). 
Згідно з нормами частини третьої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.
Відповідач надав письмовий відзив від 09.01.2026 року. В обґрунтування незгоди з позовними вимогами зазначає, що відповідно статтею 10-1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» визначено право військовослужбовців на відпустки, а також порядок їх надання та відкликання з них. 
В пункті 8 статті 10-1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» зазначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. 
Згідно пункту 17 статті 10-1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою (щорічна основна військовослужбовцям за контрактом), шостою (канікулярна відпустка курсантам (слухачам) ВНЗ) та дванадцятою (військовослужбовцям строкової військової служби) цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. 
Відповідно до вимог пункту 19 статті 10-1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Також зазначає про пропуск позивачем процесуального строку звернення до суду.
З зазначених причин відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у період з 27.03.2015 по 18.12.2017 проходив військову службу на посадах структурного підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_1 – ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що вказано в довідці відповідача від 17.09.2025 року № 08/02/1288.
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 23.11.2015 року позивач приймав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. 
За період проходження служби позивач мав право на грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2017 роки, однак не отримав її при звільненні з ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У зв`язку з невиплатою компенсації за невикористані дні додаткових відпусток, позивач звернувся за правовою допомогою, та на адресу відповідача було направлено адвокатський запит №АЗ/09/2025-14 від 12.09.2025 з вимогою повідомити чи проводились нарахування та виплата позивачу при звільненні компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пункту 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У разі нездійснення такої виплати просив повідомити причини з посиланням на норми чинного законодавства та надати належним чином завірені копії наказів про надання позивачу додаткової відпустки, що передбачена законодавством для осіб, що мають статус учасника бойових дій за 2015-2017 роки з зазначенням терміну надання додаткової відпустки, або інформацію про виплату компенсацій за таку відпустку. 
Листом №09/02/1288 від 17.09.2025 відповідач повідомив про нарахування індексації за час проходження служби, проте щодо виплати позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки не надав інформації, в тому числі і наказів про надання позивачу додаткової відпустки. 
При цьому, відповідачем було надано архівну відомість грошового забезпечення позивача за 01.01.2016 по 18.12.2017, з якої вбачається, що при звільненні позивачу не було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої законодавством для учасників бойових дій. Не запечечує вказаний факт відповідач й у відзиві на позовну заяву.
Спірним у цій справі є право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015-2017 роки.
Перевіряючи правомірність дій відповідача, суд виходить з такого.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон №3551-XII) визначено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (ст. 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (ст. 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Статтею 16-2 Закону №504/96-ВР унормовано, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
У пункті 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» закріплено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі, якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом 3 пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідач підтвердив невиплату позивачу грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2017 роки, яку не нарахував і не виплатив позивачу при звільненні з ІНФОРМАЦІЯ_2 .
За приписами пункту 17 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В силу пункту 18 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
За правилами пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Визначення поняття особливого періоду наведене у законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII та «;Про оборону України» від 06.12.1991 №1932-XII.
Згідно зі статтею 1 Закону №3543-XII особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
За визначенням наведеним, у статті 1 Закону №1932-XII особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
За змістом статті 1 Закону №3543-XII мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; а демобілізація комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Указом Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VI, було оголошено та проведено часткову мобілізацію.
А Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженим Законом України від 03 березня 2022 року № 2105-IX, оголошено проведення загальної мобілізації.
У разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. 
Разом тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону №3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, статті 16-2 Закону №504/96-ВР.
Згідно пунктом 3 розділу XXXI «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Наказ №260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
У випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону №3551-ХІІ.
Аналогічні правові висновки щодо регулювання аналогічних спірних правовідносин викладені у постановах Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №160/10875/19 та від 31.03.2021 у справі № 320/3843/20.
Матеріалами справи підтверджено, що на момент звільнення зі служби позивач не використав додаткові відпустки, як учасник бойових дій за 2015-2017 роки.
Таким чином, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання грошової компенсації при звільненні за невикористані додаткові відпустки за 2015, 2016, 2017 роки.
Отже, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача про відсутність правових підстав для виплати спірної грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за попередні роки.
Щодо твердження відповідача про пропуск позивачем процесуального строку звернення до суду, суд зазначає, що частиною 2 статті 233 КЗпП в редакції, що діяла до 19.07.2022 року було передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Оскільки позивач просить спірну компенсацію за 2015-2017 роки, то позивачем не порушено строк звернення до суду.
Відповідно до п. 10 ч. 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
З огляду на викладене, право позивача на нарахування і виплату спірної грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2017 роки є беззаперечним, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню, проте не у спосіб, обраний позивачем, оскільки нараховувати грошове забезпечення, зокрема, компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки – виключна дискреція відповідача. На час вирішення даної справи перерахунок грошового забезпечення позивачу за 2015-2017 роки не здійснено.
За таких обставин, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача буде саме зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 здійснити ОСОБА_1 нарахувати і виплатити грошову компенсацію за 42 невикористані дні додаткової відпустки, учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення за останньою займаною посадою.
Щодо вимоги зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 подати звіт про виконання судового рішення суд зазначає, що відповідно до ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах є саме диспозитивним правом суду, яке може використовуватись в залежності від наявності об`єктивних обставин, що підтверджені належними та допустимими доказами. Це виключно як певна (можливо, виняткова) міра впливу на той чи інший орган влади.
Позивач не навів аргументованих доводів та не надав доказів того, що прийняте рішення суду буде відповідачем тривалий час не виконуватись.
Враховуючи, що встановлення судового контролю за виконанням судового рішення є правом, а не обов`язком суду, суд не вбачає підстав для встановлення контролю за виконанням даного рішення шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання.
За вимогами ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Доказів понесення судових витрат, а саме: витрат на правову допомогу, позивачем на день прийняття рішення не надано.
Відповідно до п. 13 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору як учасник бойових дій.
З огляду на викладене, на підставі положень Конституції України, Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР від 15.11.1996 року, ст.ст. 2, 17, 77, 90, 139, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення недоотриманої суми грошової компенсації – задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 42 дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017 роки.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 42 невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення за останньою займаною посадою.
Рішення складено у повному обсязі та підписано 20 січня 2026 року.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Л.Б. Голубова