Новосанжарський районний суд Полтавської області

Справа № 542/859/25
Провадження № 2/542/196/26

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 лютого 2026 року селище Нові Санжари
Новосанжарський районний суд Полтавської області в складі:
головуючої судді – Афанасьєвої Ю.О.,
за участю:
секретаря судового засідання – Чиж Л.О.,
позивачки – ОСОБА_1 ,
представника позивачки – адвоката Щербак Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Нові Санжари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства та стягнення аліментів, суд ––
ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року позивачка ОСОБА_1 звернулася із вказаним вище позовом до суду, зазначивши, що починаючи з липня 2015 року і по березень 2016 року вона зустрічалася з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мали близькі стосунки, але спільно не проживали та в зареєстрованому шлюбі не перебували. У грудні 2015 року вона дізналася, що вагітна і повідомила дану звістку відповідачу, але він не бажав народження спільної дитини.
ІНФОРМАЦІЯ_2 вона народила доньку ОСОБА_3 .
Реєстрація народження доньки відбулась за її заявою, оскільки вони з відповідачем не перебували у зареєстрованому шлюбі. Відомості про батька в актовому записі про її народження були записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, а саме батьком дитини був записаний ОСОБА_4 .
Зазначає, що відповідач з рідною донькою не спілкувався до досягнення нею трьох років. Орієнтовно з вересня 2019 і по вересень 2023 року відповідач і його мати, бабуся доньки ОСОБА_5 , періодично спілкувалися з ОСОБА_6 , приїздили до них в гості, забирали її до себе в с. Крута Балка, Полтавського району, Полтавської області, інколи допомагали коштами, продуктами харчування, придбавали одяг. Потім батько перестав спілкуватися з донькою і відповідно надавати будь-яку допомогу. Вона намагалася порозумітися з відповідачем і зверталася до нього усно і письмово з пропозицією визнати своє батьківство та допомагати коштами дитині.
29.03.2025 року нею було надіслано листа відповідачу, в якому вона пропонувала 15.04.2025 року, або в інший узгоджений час, звернутися до Новосанжарського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та подати спільну заяву про визнання батьківства. 04 квітня 2025 року відповідач зателефонував і повідомив, що листа він отримав, але не має бажання подати спільну заяву про визнання батьківства і не бажає сплачувати аліменти.
Вказує, що відповідач є біологічним батьком доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і даний факт може довести за допомогою судової генетично-молекулярної експертизи.
Також позивачка зазначає, що на даний час донька навчається у 3 класі Новосанжарського ліцею Новосанжарської селищної ради Полтавської області на очній формі навчання, їй потрібен сезонний одяг, взуття, належне харчування та лікування в разі необхідності.
Відповідач не цікавиться життям дитини, не допомагає виховувати та не надає матеріальної допомоги на її утримання. Дитина проживає разом з нею і перебуває на її утриманні.
ОСОБА_2 є здоровим, працездатним, а тому зможе сплачувати аліменти за рішенням суду.
Оскільки відповідач не бажає добровільно визнати факт батьківства та надавати допомогу їх спільній доньці, позивачка звернулася до суду з вказаним позовом.
Уточнивши вимоги, просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Внести зміни до актового запису №44 від 11 серпня 2016 року, вчинений Новосанжарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавської області про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зазначивши у відомостях про батька - « ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 », громадянин України», виключивши дані про « ОСОБА_4 ».
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженки смт. Нові Санжари, Полтавської області, РНОКПП НОМЕР_1 , аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.
Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 29.05.2025 року було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання на 21.07.2025 року (а.с.28).
Ухвалою суду від 21.07.2025 року призначена судова молекулярно-генетична експертиза, у зв`язку з чим провадження у справі зупинено (а.с.36-37).
08.12.2025 року ухвалою суду провадження у справі поновлено, підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 13 січня 2026 року (а.с.57-58).
Позивачка в судовому засіданні підтримувала заявлені вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним в позові.
Позов просила задовольнити.
Представник позивачки адвокат Щербак Т.О. в судовому засіданні підтримувала заявлені вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним в позові. Позов просила задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання і не повідомив суд про причини неявки, заяви про розгляд справи без його участі чи відзиву на позов не надав.
Згідно з п.4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суд іншої адреси.
Згідно з інформації, наданої виконавчим комітетом Драбинівської сільської ради Полтавського району, Полтавської області, відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 27).
Повідомлення же про вручення поштових відправлень про отримання судових повісток про виклик до суду ОСОБА_2 в судові засідання повернулися у зв`язку з тим, що адресат відсутній за вказаною адресою (а.с. 61-62, 66-67), тобто ОСОБА_2 відсутній за адресою місця реєстрації.
Ухвалою суду встановлено заочний розгляд справи.
Суд, вислухавши пояснення у вступному слові позивачки, представника позивачки, дослідивши матеріали справи, допитавши позивачку ОСОБА_7 в якості свідка, свідка  ОСОБА_8 , вислухавши пояснення неповнолітньої ОСОБА_3 , вважає, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась  ОСОБА_3 , батьками якої у свідоцтві про народження серії  НОМЕР_2 , яке видано 11.08.2016 Новосанжарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
З Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України №00050918356 від 30.04.2025 року вбачається, що державна реєстрація народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проведена відповідно до ч.1 ст.135 СК України (за вказівкою матері). 
На даний час ОСОБА_3 зареєстрована та проживає в домоволодінні ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.13).
1/3 частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 06.02.2024 року (а.с. 10-11, 12).
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду.
Статтею 128 СК України передбачено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст. 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.
Відповідно до ч.1 ст.135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Згідно з нормами ст. 134 Сімейного кодексу України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 Сімейного кодексу України, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органом державної реєстрації актів цивільного стану України та видає нове Свідоцтво про народження.
Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.
Відповідно до роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2008 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за нормою ст.ст. 213, 215 ЦПК України, рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).
Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них.
Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.
У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц зазначено, що СК України не визначає особливостей предмету доказування у цій категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.
Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.(частина перша, друга статті 77 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України)
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Обгрунтовуючи заявлені вимоги, позивачка посилалась на те, що з липня 2015 року по березень 2016 року вона зустрічалась з ОСОБА_2 , вони мали стосунки, що притаманні чоловіку та жінці, згодом вона завагітніла та ІНФОРМАЦІЯ_5 народила дочку ОСОБА_6 , біологічним батьком якої є відповідач.
Так, позивачка ОСОБА_1 , будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка в порядку ст. 234 ЦПК України, показала, що в липні 2015 року в компанії вона познайомилась з ОСОБА_2 , з яким почала зустрічатися. В грудні 2015 року вона дізналась, що вагітна та повідомила про це відповідачу, однак він негативно на це відреагував та не хотів народження дитини. В березні 2016 року вони припинили відносини. ІНФОРМАЦІЯ_5 вона народила дочку ОСОБА_6 , та при реєстрації дитини дані про батька в органі РАЦСу були внесені з її слів. З 2016 року по 2019 рік ОСОБА_2 не спілкувався з дитиною. А в період з 2019 року по 2022 рік він та його мати, бабуся ОСОБА_6 , ОСОБА_5 спілкувалися з ОСОБА_6 , відповідач визнавав себе її батьком, познайомився з нею, періодично надавав фінансову допомогу, купував продукти харчування, вони спільно проводили час, приїздили до них або забирали ОСОБА_6 за їх місцем проживання в с.Крута Балка. Однак коли вона запропонувала йому визнати дочку офіційно та подату заяву про його батьківство до органу РАЦСу, він відмовився та припинив будь-яке спілкування з ними. 
Неповнолітня ОСОБА_3 в судовому засміданні пояснила, що вона проживає разом з мамою та татом Вітею, навачається в 4 класі. У неї є тато ОСОБА_9 , який раніше їй телефонував, приїздив до неї, на день народження подарував їй велосипед. Також вона їздила до нього та до бабусі, вони разом відпочивали на озері.
Свідок ОСОБА_10 , будучи допитаною в судовому засіданні, показала, що її подруга ОСОБА_1 близько 10 років тому познайомилась та зустрічалась з ОСОБА_2 . Вона завагітніла від нього та народила дочку ОСОБА_6 . Після народження дитини він не допомагав ОСОБА_1 , не спілкувався з дитиною. Але пізніше він визнав дочку, спілкувався з нею, фінансово допомагав, забирав до себе за місцем свого проживання в с.Крута Балка, вітав зі святами, на один з днів народжень подарував ОСОБА_6 велосипед. Також з ОСОБА_6 спілкувалась й мати ОСОБА_2 , бабуся ОСОБА_6 . Вона бачила в телефоні ОСОБА_1 спільні фото ОСОБА_6 з батьком та бабусею. 
На підтвердження факту визнання відповідачем батьківства та періодичного спілкування відповідача і його матері з донькою ОСОБА_6 позивачкою надано до суду фотографії бабусі з дитиною (а.с.16,17).
Отже, показаннями ОСОБА_1 , яка була допитана в судовому засіданні в якості свідка в порядку ст. 234 ЦПК України, показаннями свідка ОСОБА_10 , спільними фотографіями підтверджений факт особистих стосунків між сторонами та народження спільної дочки ОСОБА_3 .
Суд враховує, що висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Калачова проти Росії» від 07 травня 2009 року, заява № 3451/05).
Верховний Суд у постановах від 31 січня 2024 року у справі № 752/13549/22 (провадження № 61-10510св23), від 13 вересня 2023 року у справі № 552/4291/22 (провадження № 61-6451св23) виснував, що висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є достатньою підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердження або спростування факту батьківства.
Отже, висновок генетичної експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства.
Судом в ході розгляду справи за клопотанням позивача призначалась молекулярно-генетична експертиза для підтвердження факту батьківства, яка не була проведена у зв`язку з неявкою відповідача для відбору біологічних зразків.
Згідно з ч.4 п.п. 3-5 ч.5 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Ч.1 ст.44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Згідно із частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 21 липня 2025 року задоволено клопотання представника позивачки про призначення по справі судової молекулярно-генетичної експертизи.
Та у справі призначена судова молекулярно-генетична експертиза, проведення якої доручено експертам Полтавського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.
На вирішення експерта поставлено наступне питання:
- чи є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , біологічною матір`ю якої є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та яка вірогідність такого батьківства?
Роз`яснено сторонам наслідки ст.109 ЦПК України, а саме: у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
28 серпня 2025 року на адресу суду надійшло клопотання судового експерта № СЕ-19/117-25/18259-БД від 27 серпня 2025 року, про необхідність явки громадян разом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 разом з дитиною ОСОБА_3 до Полтавського НДЕКЦ МВС для відбору зразків букального епітелію 18.09.2025 з 09:30 до 12:00 години (а.с.44).
23 вересня 2025 року на адресу суду надійшло клопотання судового експерта № СЕ-19/117-25/18259-БД від 19 вересня 2025 року, в якому зазначено про те, що 18.09.2025 ОСОБА_2 не з`явився для відбору експериментальних зразків. ОСОБА_1 разом з дитиною ОСОБА_3 з`явилися.
Для проведення молекулярно-генетичної експертизи повідомляє про необхідність явки громадян разом - ОСОБА_2 , ОСОБА_1 разом з дитиною ОСОБА_3 до Полтавського НДЕКЦ МВС для відбору зразків букального епітелію 03.10.2025 з 09:30 до 12:00 години (а.с.46).
10 листопада 2025 року на адресу суду надійшло повідомлення судового експерта №СЕ-19/117-25/18259-БД від 04 листопада 2025 року, про неможливість проведення експертизи. У повідомленні зазначено, що 18 вересня 2025 року та 03 жовтня 2025 року для відбору експериментальних зразків до Полтавського НДЕКЦ МВС України Любомирський В.В. не з`явився (а.с. 50).
Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також, яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Зазначена норма процесуального права є імперативною щодо правових наслідків ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі. Законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо провести експертизу для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту, для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні.
Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 686/3582/16-ц (провадження № 61-6484св22) та інших.
Судова практика з указаного процесуального питання щодо застосування статті 109 ЦПК України є сталою та незмінною.
Отже, нез`явлення відповідача ОСОБА_2 до Полтавського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України для відбору експериментальних зразків для проведення призначеної у справі судової молекулярно-генетичної експертизи, без чого провести таку експертизу неможливо, свідчить про його ухилення від участі в експертизі та про його небажання отримати точні висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивача про його батьківство. 
Судом же вжито належних процесуальних заходів з метою проведення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи (експертизи ДНК) та забезпечення участі відповідача у її проведенні (а.с.41, 48).
Враховуючи наведене, суд визнає факт, для з`ясування якого була призначена молекулярно-генетична експертиза, а саме, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , є біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , біологічною матір`ю якої є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . Дана обставина не є спростованою.
Отже, дослідивши матеріали справи, показання свідків, оцінивши докази в їх сукупності, приймаючи до уваги факт ухилення відповідача від явки на експертизу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання ОСОБА_2 батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у цій частині доведеними та підлягаючими задоволенню.
Встановлено також, що разом із вимогою про визнання батьківства позивачка просить внести зміни до актового запису про народження дитини.
Згідно з п.п.20 п.1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/2 від 18.10.2000 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.
Відповідно до п.2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України №96/5 від 12.01.2011 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14.01.2011 за №55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису.
Відповідно до положень ст.134 СК України на підставі заяви осіб, зазначених у ст.ст. 126, 127 СК України, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до Книги реєстрації народжень та видає нове свідоцтво про народження.
З огляду на наведені вище положення законодавства, приймаючи до уваги висновок суду про доведеність факту батьківства відповідача відносно ОСОБА_3 , вимоги в частині внесення змін до актового запису про народження дитини також є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , слід зазначити наступне.
Згідно з відомостями про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб виконавчого комітету Новосанжарської селищної ради Полтавського району Полтавської області №216 від 13.05.2025 року, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з нею зареєстрована ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.13).
Таким чином, встановлено, що малолітня дитина проживає разом з позивачкою, перебуває на її утриманні та сторони не дійшли згоди щодо добровільного надання допомоги відповідачем на утримання дитини.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України та ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Згідно з вимог ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 3 статі 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти стягуються, починаючи від дня подачі позову.
Таким чином, суд враховує матеріальне становище дитини, яка є малолітньою, та не має самостійного заробітку чи доходу, перебуває на утриманні позивачки, матеріальне становище платника аліментів, який є молодою, працездатною особою, відсутність даних щодо хворобливого стану його здоров`я, з нього підлягає стягненню на користь позивачки на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліментів в розмірі частки його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 15.05.2025 року і до повноліття дитини.
В силу ст. 430 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Відповідно до ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу.
За ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).
Таким чином для визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу стороною повинен бути наданий розрахунок із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру, а також дані щодо фактично понесених і документально підтверджених витрат на правову допомогу.
Позивачкою на підтвердження понесених нею витрат на правничу допомогу було надано: договір про надання правничої допомоги №08-05/2025 від 08 травня 2025 року (а.с.18-20), договір про надання правничої допомоги №13-01/2026 від 13 січня 2026 року (а.с. 69-71), акт приймання-передачі до договору 08-05/2025 від 08 травня 2025 року та до договору №13-01/2026 від 13 січня 2026 року (а.с. 75), згідно з якими вартість правової допомоги становить 20000 грн. Факт оплати вказаної суми підтверджується квитанціями №9 від 08.05.2025 року на суму 11000 грн та №1 від 03.02.2026 року на суму 9000 грн (а.с.76).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Згідно висновків, викладених в постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Матеріали справи свідчать, що фактично вчинені представником позивача адвокатом Щербак Т.О. такі дії: підготовлена та складена позовна заява, а також участь в судових засіданнях.
За вказаних обставин, при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу необхідно брати до уваги як нескладність самої справи, так і усталеність судової практики при вирішенні справ подібної категорії.
Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, положень ст. 11 ЦПК України, виходячи з вимог розумності та справедливості, виходячи з реальності наданих адвокатом послуг та враховуючи нескладність справи, її розгляд в суді без участі позивача та його адвоката, суд доходить висновку про наявність достатніх правових підстав для зменшення розміру відшкодування витрат на професійну правничу допомогу з 20000 грн до 8000 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачкою пред`явлено позовну вимоги про визнання батьківства та стягнення аліментів.
За позовну вимогу про визнання батьківства позивачкою сплачений судовий збір в розмірі 1211,20 грн.
З огляду на те, що позов в частині визнання батьківства задоволений, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 211,20 грн.
Враховуючи, що позивачка згідно Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за пред`явлення позовної вимоги про стягнення аліментів, судовий збір у розмірі 1211,20 грн підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд–
ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства та стягнення аліментів – задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Внести зміни в актовий запис №44 від 11.08.2016, вчинений Новосанжарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме: в графі батько зазначити « ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України», виключивши дані про « ОСОБА_4 ».
Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.05.2025 року і до повноліття дитини.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп, а також судові витрати пов`язані з правничою допомогою в розмірі 8000 (вісім тисяч) грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.
Рішення суду в частині стягнення аліментів допустити до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць.
Відповідачу направити копію заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України, протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд – якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Інші учасники справи, а також відповідач у разі залишення заяви про оскарження заочного рішення без задоволення, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення, шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;
представник позивача: адвокат Щербак Тетяна Олександрівна, адреса робочого місця адвоката: вул.Європейська, 2, офіс 413, м.Полтава;
відповідач: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення складений 03 лютого 2026 року.

Суддя Новосанжарського районного суду 
Полтавської області        Ю.О. Афанасьєва