Справа № 462/10129/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2026 року         м.Львів
Залізничний районний суд м. Львова в особі головуючого-судді Боровкова Д.О., розглянувши у приміщенні суду у м. Львові у спрощеному позовному проваджені без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, стягнення боргу, інфляційних витрат, 3% річних та моральної шкоди

встановив:

Позивачка звернулася з позовом до суду, в якому просить стягнути з відповідача 5254,06 грн, з яких: 226,00 грн – сума основного боргу, 20,91 грн – інфляційні витрати, 7,15 грн – 3% річних, 5000,00 грн – моральної шкоди, а також, просить стягнути 10000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу. 
Свої вимоги мотивує тим, що 26 листопада 2024 року вона придбала через інтернет-магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у ФОП ОСОБА_2 зубну щітку ТМ Curaprox 3960 за ціною 226,00 грн. Оскільки з нею ніхто не зв`язався, вона 06 грудня 2024 року сама зв`язалася з відповідачем, на що отримала відповідь, що товар буде їй відправлений у той же самий день. Проте, товар їй не був відправлений, і тому вона протягом ще кількох днів зв`язувався з відповідачем щодо відправки їй зубної щітки, а 16 грудня 2024 року написала відповідачу вимогу про повернення коштів, на яку ФОП ОСОБА_2 ніяким чином не зреагував, зубну щітку не відправив, сплачених коштів не повернув. З огляду на те, що продавець не поставив їй товар, вважає, що вона має право на стягнення суми основного боргу, інфляційних витрат, 3% річних та моральної шкоди. У зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити.
Представник відповідача - адвокат Літвінова Ю.В. подала до суду відзив на позов, в якому просить у задоволені позову відмовити, мотивуючи це тим, що 18 січня 2026 року відповідач повернув позивачці 226,00 грн за непоставлений товар, і тому просить закрити провадження у справі за основним боргом, оскільки відсутній предмет спору. Вважає, що вимоги позивачки про стягнення інфляційних витрат та 3% річних мають на меті лише стягнення надмірних витрат, а вимога про стягнення моральної шкоди нічим не обґрунтована /а.с.29,30/. 
Представник позивачки – адвокат Терпай О.Ю. подав до суду відповідь на відзив, в якому не заперечив факту повернення 18 січня 2026 року відповідачем 226,00 грн позивачці, проте заперечив щодо закриття провадження у справі за основним боргом з підстав відсутності предмета спору, просить позов задовольнити у повному обсязі /а.с.35-38/.
24 грудня 2025 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова вказана справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 
Враховуючи наведене, відповідно до частини 8 статті 178 та частини 5 статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Суд, дослідивши докази по справі, прийшов до наступних висновків.

Фактичні обставини справи, встановлені судом. 
26 листопада 2024 року ОСОБА_1 придбала через інтернет-магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у ФОП ОСОБА_2 зубну щітку ТМ Curaprox 3960 за ціною 226,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 0.0.4032348401.1 /а.с.5/.
З огляду на те, що ФОП ОСОБА_2 не зв`язався з ОСОБА_1 протягом десяти днів після покупки товару, остання 06 грудня 2024 року року сама зв`язалася з відповідачем, на що отримала відповідь, що товар буде їй відправлений у той же самий день /а.с.8/.
Проте, товар позивачці не був відправлений, і тому вона протягом ще кількох днів зв`язувалася з відповідачем щодо відправки їй зубної щітки, а 16 грудня 2024 року написала відповідачу вимогу про повернення коштів, на яку ФОП ОСОБА_2 ніяким чином не зреагував, зубну щітку не відправив, сплачених коштів не повернув.
18 січня 2026 року ФОП ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 226,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 227 /а.с.32/. Тобто, відповідач повернув кошти лише після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом та постановлення судом ухвали про відкриття провадження у даній справі, вказана обставина позивачкою не заперечується. 

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.
Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право, зокрема, на: належну якість продукції та обслуговування; безпеку продукції; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця).
Продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Продавець (виробник, виконавець) на вимогу споживача зобов`язаний надати йому документи, які підтверджують належну якість продукції (частини перша, друга статті 6 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Згідно зі статтею 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар)у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з частинами 1, 2статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона-підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Частиною 2 статті 628 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Статтею 640 ЦК України визначено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 641 ЦК України пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису.
Відповідно до змісту статті 699 ЦК України пропозиція товару в рекламі, каталогах, а також інших описах товару, звернених до невизначеного кола осіб, є публічною пропозицією укласти договір, якщо вона містить усі істотні умови договору.
Виставлення товару, демонстрація його зразків або надання відомостей про товар (описів, каталогів, фотознімків тощо) у місцях його продажу є публічною пропозицією укласти договір незалежно від того чи вказана ціна та інші істотні умови договору купівлі-продажу, крім випадків, коли продавець явно визначив, що відповідний товар не призначений для продажу.
Згідно зі статтею 702 ЦК України сторони можуть укласти договір купівлі-продажу товару на підставі ознайомлення покупця із зразком товару (за описом, каталогом тощо).
Договір купівлі-продажу товару за зразком є виконаним з моменту доставки товару у місце, встановлене договором, а якщо місце передання товару не встановлене договором, - з моменту доставки товару за місцем проживання фізичної особи-покупця або місцезнаходженням юридичної особи-покупця, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 704 ЦК України передбачено, що якщо договір роздрібної купівлі-продажу укладено з умовою про доставку товару покупцеві, продавець зобов`язаний у встановлений договором строк доставити товар за місцем, указаним покупцем, а якщо місце передання товару покупцем не вказане, - за місцем проживання фізичної особи-покупця або місцезнаходженням юридичної особи-покупця.
Договір роздрібної купівлі-продажу з умовою про доставку товару покупцеві є виконаним з моменту вручення товару покупцеві, а у разі його відсутності - особі, яка пред`явила квитанцію або інший документ, що засвідчує укладення договору або оформлення доставки товару, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання.
Відповідно до положень статті 693 ЦК України у разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538цього Кодексу.
Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Згідно з частиною 6 статті 13 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо інше не передбачено договором, укладеним на відстані, продавець повинен поставити споживачеві товар протягом прийнятного строку, але не пізніше тридцяти днів з моменту одержання згоди споживача на укладення договору.
У разі неможливості виконання договору через відсутність замовленого товару продавець повинен негайно повідомити про це споживача, але не пізніше тридцяти днів з моменту одержання згоди споживача на укладення договору.
З огляду на те, що 26 листопада 2024 року ОСОБА_1 оплатила ФОП ОСОБА_2 226,00 грн за придбану зубну щітку, останній був зобов`язаний не пізніше тридцяти днів з моменту оплати, тобто, до 26 грудня 2024 року поставити позивачці придбаний товар. Проте, відповідач приданий товар позивачці не поставив, чим порушив вищевказані вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».
Суд, ураховуючи, що 18 січня 2026 року відповідачем у повному обсязі були повернуті позивачці кошти, які вона оплатила зубну щітку, вважає, що відсутні підстави для повторного стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 226,00 грн.
Разом з тим, відсутні правові підстави для закриття провадження у справі за основним боргом в розмірі 226,00 грн на підставі пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України, з огляду на таке.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України.
Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому потрібно надавати сутнісного, а не формального значення.
У статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Предметом спору є об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить постановити певне судове рішення.
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
З урахуванням викладеного, неіснування (відсутність) предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Відповідно до правового висновку, сформульованого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19), прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у разі припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України дає підстави для висновку, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема, у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).
Якщо предмет спору став відсутнім після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають низку передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема: шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.
Встановивши, що на час відкриття провадження у цій справі між сторонами існував спір, суд вважає, що відсутні підстави для закриття провадження з підстав відсутності предмета спору.
Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення 20,91 грн інфляційних витрат, 7,15 грн 3% річних та 5000,00 грн.
Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
Правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку виконання робіт у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу (пункт 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19).
Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати.
Вказана правова позиція узгоджується з позицією, яка міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 травня 2022 року у справі 902/186/21.
Отже, позивачка вправі заявити до стягнення з відповідача інфляційні втрати та 3% річних за неповернення сплачених нею коштів на загальну суму 226,00 грн з наступного дня після спливу терміну протягом якого відповідач мав поставити придбаний товар, тобто з 27 грудня 2024 року.
З огляду на наведене, суд, розглядаючи справу у межах заявлених позовних вимог, а також, врахувавши, що сума не повернених вчасно коштів складає 226,00 грн, прийшов до висновку, що розмір інфляційних витрат за період з 27 грудня 2024 року по 15 грудня 2025 року (354 днів) становить 17,50 грн (226,00 x 1.07744083 - 226,00), а розмір 3% річний за цей же період складає 6,58 грн ((226,00 грн x 3 % x 5 : 366 : 100 /5 днів у 2024 році/) + (226,00 x 3 % x 349 : 365 : 100 /349 днів у 2025 році/)), які були розраховані судом за допомогою програми системи «Ліга-Закон» в розділі «корисні інструменти».
Щодо вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн.
У спорах про захист прав споживачів відшкодування моральної шкоди прямо встановлено спеціальним законом, який регулює відносини у сфері захисту прав споживачів.
За змістом частини 2 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення – право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Положеннями статті 22 Закону «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.
Так, вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення договору, суди мають враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статті та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено. Такої ж правової позиції дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц.
Як убачається з позову, ОСОБА_1 обґрунтовує моральну шкоду, як душевними стражданнями так і погіршенням стану здоров`я.
Суд зазначає, що психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення відповідачем прав позивача, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди.
При цьому, судом прийнято до уваги, що рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди.
Суд звертає увагу, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її збагачення.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачці слід стягнути 1000,00 грн. моральної шкоди, що буде відповідати глибині та тривалості моральних страждань позивача, а також, засадам розумності та справедливості.

Висновки суду.
Враховуючи наведене, суд дослідивши докази по справі в їх сукупності прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а відтак на користь позивачки з відповідача слід стягнути 1023,18 грн, з яких: 17,50 грн інфляційні витрати за період з 27 грудня 2024 року по 15 грудня 2025 року, 5,68 грн – 3% річних за вказаний період та 1000,00 грн моральної шкоди. 

Щодо судових витрат.
Згідно зі статтею 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач при поданні позову до суду звільнена від сплати судового збору.
Беручи до уваги, що позовні вимоги позивачки задоволено частково на 19,4% (1023,18 грн : (5254,06 грн : 100%) = 19,4%), і тому, відповідно до вимог частини 1 статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути сплачений судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 460,18 грн. (2422,00 грн. : 100% х 19,4%).
Крім цього, позивачка просить стягнути на її користь 10000,00 грн. судових витрат, які понесені у зв`язку із розглядом справи на професійну правничу допомогу.
Матеріали справи містять договір про надання правової допомоги № 8-12/25 від 09 грудня 2025 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Терпай О.Ю. та довідку № 2-0912/25 від 09 грудня 2025 року про здійснення позивачкою плати гонорара адвоката на суму 10000,00 грн /а.с.12-14/.
Враховуючи положення статті 141 ЦПК України, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, розгляду справи в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін, ціни позову, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, суд вважає можливим зменшити їх розмір та стягнути з відповідача витрати за надання правової допомоги на користь позивача в сумі 2000 грн., що є обґрунтованим і пропорційним до предмета спору та виконаної адвокатом роботи по справі.
Керуючись статтями 81,89,141,263-265 ЦПК України, суд 

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до Фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, стягнення боргу, інфляційних витрат, 3% річних та моральної шкоди – задовольнити частково.
Стягнути з Фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 17,50 грн - інфляційних витрат, 5,68 грн – 3% річних за вказаний період та 1000,00 грн - моральної шкоди, 2000,00 грн – судових витрат на професійну правничу допомогу. Всього стягнути – 3023 (три тисячі двадцять три) гривні 18 коп. 
В решті вимог позову відмовити.
Стягнути з Фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 468 гривень 18 коп. судового збору в дохід держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Львівського апеляційного суду.

Позивачка: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКП: НОМЕР_1 ).
Відповідач: Фізична особа – підприємець ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКП: НОМЕР_2 ).

Суддя: 
Оригінал рішення.