Справа № 732/1901/25 
Провадження 2/732/99/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 січня 2026 року м. Городня

Городнянський районний суд Чернігівської області у складі: головуючої судді - Бойко А. О., у присутності секретаря судового засідання - Пінчук С. М.,
розглянувши в залі суду в м. Городня за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські Фінансові Операції» (адреса: вул. Набережно-Корчуватська, буд. 27, приміщення 2, м. Київ, код ЄДРПОУ 40966896) до ОСОБА_1 (остання відома адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер платника податків - НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИВ:
ТОВ «Українські Фінансові Операції» через свого представника Дідуха Євгена Олександровича звернулося до Городнянського районного суду Чернігівської області з позовом до ОСОБА_1 , в якому представник позивача просив стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість у розмірі 30000,00 грн, яка складається з суми заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) у розмірі 3000,00 грн, суми заборгованості за процентами, нарахованими первісним кредитором, - 17175,00 грн, суми заборгованості за процентами, нарахованими ТОВ «Українські Фінансові Операції», - 9825,00 грн. Також представник позивача просив стягнути з відповідачки на користь ТОВ «Українські Фінансові Операції» судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн. Крім цього, адвокат Дідух Є.О. просив у порядку ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, нараховувати інфляційні втрати та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми заборгованості та стягнути із ОСОБА_1 отриману суму інфляційних втрат і 3% річних на користь ТОВ «Українські Фінансові Операції».
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 08 лютого 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Лінеура Україна» було укладено електронний договір № 4370862 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. За умовами договору ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Сторони погодили, що сума кредиту складає 3000,00 грн, строк кредиту - 360 днів з 08.02.2024 по 02.02.2025, періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. ТОВ «Лінеура Україна» надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок фізичної особи за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) НОМЕР_2 , яку відповідачкою вказано особисто під час укладення договору. ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання перед відповідачкою виконало та надало їй кредит у сумі 3000,00 грн шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідачки.
23 вересня 2024 року ТОВ «Лінеура Україна» на підставі договору факторингу № 23/09/2024 за плату відступило, а ТОВ «Українські Фінансові Операції» набуло право грошової вимоги до відповідачки. Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Лінеура Україна» повідомило відповідачку шляхом направлення відповідного текстового повідомлення.
Станом на момент відступлення права вимоги загальна сума заборгованості відповідачки за договором №4370862 від 08.02.2024 склала 21675,00 грн з яких: 3000,00 грн - заборгованість за основним боргом; 17175,00 грн - заборгованість за відсотками, 1500,00 грн - штрафні санкції. 
Оскільки за умовами договору №4370862 від 08.02.2024 строк кредиту становить 360 днів, з 08.02.2024 по 02.02.2025, станом на дату укладення договору факторингу № 23/09/24 від 23.09.2024 строк дії договору №4370862 від 08.02.2024 не закінчився, а тому, в межах строку дії договору, укладеного між первісним кредитором та відповідачкою, ТОВ «Українські Фінансові Операції» у період з 24.09.2024 по 01.02.2025 (113 календарних днів) здійснено нарахування процентів за стандартною процентною ставкою у розмірі 2,5 % в день, у розмірі 9825,00 грн.
Після укладання договору факторингу та переходу права вимоги до відповідачки, остання не здійснила жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ані на рахунки ТОВ «Українські Фінансові Операції», ані на рахунки первісного кредитора. Отже, відповідачка має перед позивачем заборгованість за договором 4370862 від 08.02.2024 у розмірі 30000,00 грн, яка складається із: суми заборгованості за основною сумою боргу - 3000,00 грн, суми заборгованості за процентами, нарахованими первісним кредитором - 17175,00 грн, суми заборгованості за процентами, нарахованими позивачем - 9825,00 грн. Зазначені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду.
Ухвалою судді від 22 грудня 2025 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін.
У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи позивач повідомлений належним чином, у позовній заяві представник позивача просив справу розглянути за його відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення (а. с. 28).
21.01.2026 від представника позивача через систему «Електронний суд» надійшла заява про розгляд у справи без участі представника.
Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Заява судом задоволена.
Відповідачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялася належним чином за адресою останнього відомого місця реєстрації згідно відповіді Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Чернігівській області від 09.12.2025: АДРЕСА_2 (а. с. 222). Згідно із відмітками поштового відділення поштове відправлення з судовою повісткою про виклик в судове засідання отримано адресатом 02.01.2026 (а. с. 231). Крім того, оголошення про виклик відповідачки в судове засідання було розміщено на офіційному вебсайті судової влади України (а. с. 225, 230)
Від відповідачки відзиву на позов не надійшло, про поважні причини неявки суд не повідомлений.
21.01.2026 через систему «Електронний суд» від представник відповідачки адвоката Слєпченка С. А. надійшли додаткові пояснення, у яких він просить розглянути справу за відсутності сторони відповідача. Також у наданих поясненнях просить відмовити у задоволенні позовних вимог та вказує, що позивачем не подано належних та допустимих доказів укладення договору № 4370862 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 08.02.2024, оскільки надані представником позивача документи не містять відомостей про передання кредитних коштів відповідачу, що суперечить ЦК України, відповідно до якого договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Будь-яких належних первинних бухгалтерських документів, які б беззаперечно підтверджували факт перерахування коштів саме первісним кредитором (ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА») на рахунок відповідача, до матеріалів позовної заяви не долучено. Також в матеріалах справи відсутні докази, які б пов`язували зараховані на рахунок відповідача кошти саме з виконанням зобов`язань Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» за Договором № 4370862 від 08 лютого 2024 року. Факт перерахування коштів за укладеним договором позивачем не доведений. Крім того, представник відповідачки зазначає, що якщо суд вирішить стягнути з відповідача проценти за договором, звертає увагу на те, що відповідно до умов кредитного договору відповідач мав сплачувати проценти у розмірі 2,5 % на день протягом всього строку, на який надається кредит (360 днів). Також на пільговий строк з позичальником було погоджено умови пільгового кредитування (пониженої відсоткової ставки) на умовах 0,01 % у день, проте позичальником не було виконано зазначених у договорі умов і до нього як результат було застосовано повну ставку кредитування у розмірі 2,5 % у день. Отже, заборгованість по процентам підлягає перерахунку.
Суд дослідивши подані адвокатом Слєпченко С. А. додаткові пояснення, доходить висновку, що за своїм змістом ці додаткові пояснення є відзивом на позову заяву з обґрунтуванням заперечень сторони відповідача, а тому суд не враховує їх при ухваленні рішення, відмовивши у їх прийнятті. Відмову у прийнятті додаткових пояснень суд також мотивує, тим, що відповідачка, отримавши 02.01.2026 поштове відправлення з судовою повісткою про виклик в судове засідання, не була позбавлена права, вчасно, протягом встановленого ухвалою судді від 22.12.2025 процесуального строку, подати відзив на позовну заяву, а саме протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з дня вручення їй ухвали про відкриття провадження у справі, виклавши у відзиві свою позицію. Суду не було надано ані доказів поважності причин неподання стороною відповідача у визначений строк відзиву на позов, ані заявлено клопотання про поновлення процесуальних строків на подання відзиву на позов.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов`язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що закріплено в статті 43 ЦПК України.
Згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Оскільки справа слухалась за відсутності всіх учасників справи, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши усі надані йому докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, керуючись законом, створивши при цьому учасникам справи всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, виходив із такого.
08 лютого 2024 року ОСОБА_1 підписала заяву про прийняття пропозиції на укладення договору про встановлення ділових відносин та використання аналогу власноручного підпису для вчинення правочинів. Заява підписана ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором 74999 (а. с. 33).
Судом установлено, що 08 лютого 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено договір №4370862 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 3000,00 грн строком на 360 днів, шляхом переказу на її платіжну картку № НОМЕР_3 , зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,50% від суми кредиту за кожен день користування в межах строку кредиту вказаного в п.1.3 Договору (360 днів). Періодичні платежів зі сплати процентів кожні 30 днів (а. с. 39-59).
Відповідно до п. 1.1. договору його укладення здійснюється сторонами за допомогою ІКС Товариства, доступ до якої забезпечується клієнту через вебсайт або мобільний застосунок «Credit7». Електронна ідентифікація клієнта здійснюється при вході клієнта в Особистий кабінет, в порядку передбаченому Законом України «Про електрону комерцію».
Згідно із п. 9.7.1 договору він вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом клієнта, що відтворений шляхом використання клієнтом електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який формується автоматично на стороні Товариства для кожного разу використання та направляється клієнту на номер мобільного телефону повідомлений останнім Товариству в ІКС Товариства/зазначений в цьому договорі. Введення клієнтом коду одноразового ідентифікатора з метою підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором з метою підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором цього договору створює підпис клієнта на договорі та вважається направленням Товариству повідомлення про прийняття в повному обсязі умов цього Договору.
Договір укладено на умовах строковості, поворотності та платності.
Згідно із п. 3.1 договору проценти, що нараховуються за цим договором є платою за користування кредитом. Нарахування процентів здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто методом «факт/факт».
Договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4370862 від 08.02.2024 та паспорт споживчого кредиту з умовами кредитування підписані 08.02.2024 електронним підписом з одноразовим ідентифікатором 84482 та 16371 відповідно (а. с. 34-38, 58-59).
Законом України «Про електронну комерцію» встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
У статті 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису, так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Отже, між сторонами досягнуто згоду щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 345/3085/19.
За своєю правовою природою правовідносини, які виникли між первісним кредитором та відповідачкою у справі є кредитними, а тому вони підпадають під правове регулювання норм §2 глави 71 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, які регулюють відносини за договором позики, якщо інше не встановлено §2 глави 71 ЦК України, або не випливає із суті кредитного договору.
Довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» вих. № 1628-0310 від 03.10.2024 підтверджено успішний переказ коштів 08.02.2024 ТОВ «Лінеура Україна» в сумі 3000,00 грн на платіжну картку № НОМЕР_2 , номер транзакції в системі iPay.ua - 341425934 (а. с. 76).
Факт зарахування 08.02.2024 грошового переказу у сумі 3000,00 грн на картку № НОМЕР_4 , емітовану на ім`я ОСОБА_1 , підтверджується інформацією АТ «Універсал Банк» від 07.01.2026, наданою на запит суду (а. с. 232).
Відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №554/4300/16-ц від 25.05.2021 належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Таким чином, суд доходить висновку, що ТОВ «Лінеура Україна» належним чином виконало свої зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачці кредитні кошти, в порядку передбаченому умовами кредитного договору.
У порушення умов кредитного договору відповідачка ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконала, допустила прострочення повернення кредиту, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка за даними поденного розрахунку заборгованості ТОВ «Лінеура Україна» за договором №4370862 від 08.02.2024 у період з 08 лютого 2024 року по 01 червня 2025 року включно, становить 21675,00 грн з яких: 3000,00 грн - заборгованість за основним боргом; 17175,00 грн - заборгованість за відсотками, 1500,00 грн - штрафні санкції (а. с. 108-117).
23 вересня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські Фінансові Операції» укладено договір факторингу № 23/09/2024, за умовами якого ТОВ «Українські Фінансові Операції» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ТОВ «Лінеура Україна», у тому числі, і до ОСОБА_1 за договором №4370862 від 08.02.2024 у загальному розмірі 21675,00 грн, що підтверджується витягом з Реєстру боржників від 23.09.2024 (а. с. 101-103, 171-177).
Факт прийому-передачі Реєстру боржників та розрахунків по договору підтверджуються відповідним Актом прийому-передачі та платіжною інструкцією про оплату за договором факторингу (а. с. 188, 198).
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
За правилами ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно із ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Порядок нарахування процентів визначається ст. 1048 ЦК України, згідно з ч. 1 якої, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).
Нормами ч. 1 ст. 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За змістом ч. 1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно із ст. 1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
У постановах Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі №759/20374/20 (провадження № 61-4425св22), від 30 листопада 2023 року у справі №382/1621/21 (провадження № 61-13123св23) вказано, що «тлумачення пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права».
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.
Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення відповідного договору.
Заміна особи в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення) права вимоги є різновидом правонаступництва.
У зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад в частині кредитора.
Аналогічний за змістом висновок зробив Верховний Суд у постанові від 31 січня 2024 року у справа №758/2555/21.
Таким чином, у даній справі відбулась виключно заміна сторони кредитора в існуючому зобов`язанні з попереднім змістом та усіма істотними умовами, правовідносини за договором продовжують існувати з попереднім змістом.
В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року у справі №6-14194св14, зроблено висновок, що підтвердженням суми заборгованості є кредитний договір, договір факторингу, який у встановленому порядку недійсним не визнаний та в якому визначено розмір відступленої заборгованості, та розрахунок кредитної заборгованості, здійснений банком при відступленні права вимоги.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження № 14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину.
Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Матеріали справи свідчать, що належними та допустимими доказами підтверджений факт укладання між первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 кредитного договору №4370862 від 08.02.2024 у передбаченій законом формі, виконання кредитором умов договору про надання позичальнику кредитних коштів та невиконання останньою зобов`язань з повернення кредитних коштів разом із нарахованими процентами за користування кредитними коштами, а також перехід права вимоги за цим договором до ТОВ «Українські Фінансові Операції», що є підставою для стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором на користь позивача.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
Згідно із ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У протилежному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь іншої сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Звертаючись до суду, позивачем надані належні, достатні та допустимі докази на підтвердження заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3000,00 грн.
Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідачки заборгованості за відсотками, яка була нарахована первісним та новим кредиторами, суд зазначає наступне.
Як убачається з розрахунку заборгованості, наданої позивачем, первісним кредитором - ТОВ «Лінеура Україна» здійснювалось нарахування відсотків за користування кредитом за період з 08.02.2024 по 08.03.2024 за зниженою процентною ставкою у розмірі 0,01% від суми кредиту за кожен день користування, яка у подальшому, у зв`язку з неналежним виконанням позичальником свої зобов`язань, була перерахована за стандартною процентною ставкою у розмірі 2,5% від суми кредиту за кожен день користування, та за період з 12.03.2024 по 23.09.2024 за стандартною процентною ставкою 2,5% від суми кредиту за кожен день користування. Сума заборгованості за відсотками - 17175,00 грн.
Строк дії договору №4370862 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 08.02.2024 становить 360 днів з 08.02.2024 по 01.02.2025 включно.
Відповідно до поданого позивачем розрахунку заборгованості за договором №4370862 про надання споживчого кредиту від 08.02.2024, в межах строку дії цього договору новим кредитором ТОВ «Українські Фінансові Операції» були нараховані проценти за користування грошовими коштами за період з 24.09.2025 по 01.02.2025 (останній день строку договору) за стандартною процентною ставкою 2,5% від суми кредиту за кожен день користування у сумі 9825,00 грн (а. с. 104-197).
Водночас, суд не може погодитися із заявленим розміром заборгованості за вищевказаним кредитним договором у частині нарахованих процентів з огляду на таке.
22 листопада 2023 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-IX, який набрав чинності 24 грудня 2023 року. Цим законом доповнено ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до якої максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до ч. 4 цієї статті, не може перевищувати 1%. Положення ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» щодо обмеження максимального розміру денної процентної ставки вводяться в дію поетапно.
Пунктом 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів 2,5%; протягом наступних 120 днів 1,5%. Тобто, у період з 24 грудня 2023 року по 21 квітня 2024 року максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 2,5%, а у період з 22 квітня по 19 серпня 2024 року максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1,5%.
Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» дія п. 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Договір про надання кредиту №4370862 укладено 08 лютого 2024 року, тобто після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (24 грудня 2023 року), а тому станом на дату укладення договору кредитодавець міг застосовувати максимальний розмір денної процентної ставки, встановлений ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», лише у розмірі 1%.
При цьому в пункті 17 розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» установлено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5%; протягом наступних 120 днів - 1,5%.
Враховуючи зазначену норму Закону, з 24.12.2023 до 21.04.2024 максимальний розмір денної процентної ставки за споживчим кредитом не може перевищувати 2,5%, з 22.04.2024 до 19.08.2024 - не може перевищувати 1,5 %.
З матеріалів справи вбачається, що первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна» у період з 08.02.2024 по 23.09.2024 включно та позивачем ТОВ «Українські Фінансові Операції» у період з 24.09.2024 по 01.02.2025 включно здійснювалось нарахування відсотків за стандартною процентною ставкою у розмірі 2,5% від суми кредиту за кожен день користування. Згідно із ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки з 22.04.2024 до 19.08.2024 - не може перевищувати 1,5%, а з 20.08.2024 - не може перевищувати 1%, у зв`язку з чим продовження нарахування відповідачці процентів починаючи з 22.04.2024 до закінчення строку дії договору - до 01.02.2025 включно, за ставкою 2,5% суперечить Закону та є неправомірним.
З урахуванням викладеного, заборгованість за процентами за укладеним між сторонами договором, слід розраховувати виходячи із встановленої ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальної денної процентної ставки, з урахуванням строку дії договору.
Отже, нарахування відсотків у даному випадку має відбуватися наступним чином:
з 08.02.2024 по 08.03.2024 - 3000,00 грн (залишок фактичної заборгованості за кредитом) * 2,5 % (розмір стандартної процентної ставка) * 30 днів, що дорівнює 2250,00 грн;
з 09.03.2024 по 21.04.2024 - 3000,00 грн (залишок фактичної заборгованості за кредитом) * 2,5 % (розмір стандартної процентної ставка) * 44 дні, що дорівнює 3300,00 грн;
з 22.04.2024 по 19.08.2024 - 3000,00 грн (залишок фактичної заборгованості за кредитом) * 1,5 % (максимальний розмір денної процентної ставки) * 120 днів, що дорівнює 5400,00 грн;
з 20.08.2024 по 23.09.2024 - 3000,00 грн (залишок фактичної заборгованості за кредитом) * 1 % (максимальний розмір денної процентної ставки) * 35 днів, що дорівнює 1050,00 грн;
з 24.09.2024 по 01.02.2025 включно (закінчення строку дії договору) - 3000,00 грн (залишок фактичної заборгованості за кредитом) * 1 % (максимальний розмір денної процентної ставки) * 131 день, що дорівнює 3930,00 грн.
Виходячи з наведеного судом перерахунку, заборгованість відповідачки за відсотками за користування кредитом за період з 08.02.2024 по 23.09.2024 (дата відступлення права вимоги) та за період з 24.09.2024 по 01.02.2025 (період нарахування відсотків позивачем в межах строку дії договору), яка мала нараховуватися в межах діючих норм закону, складає 15930,00 грн.
З огляду на наведене, з урахуванням того, що відповідачкою не було здійснено оплати в рахунок погашення заборгованості за відсотками за користування кредитом, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню та з відповідачки на користь позивача слід стягнути 3000,00 грн заборгованості за основною сумою боргу та 15930,00 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом, нарахованими первісним кредитором та позивачем в межах строку дії договору.
Суд, вирішуючи питання про стягнення з відповідачки на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 11943 від 06.11.2025, керується ч. 1 ст. 141 ЦПК України, де вказано, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, з огляду на те, що позов задоволено частково, а тому з відповідача на користь позивача, підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1528,53 грн.
Вирішуючи питання про стягнення з відповідачки понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до наступного висновку.
Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно із частинами 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На виконання вимог ч. 3 ст. 137 ЦПК України позивачем надано: свідоцтво про право на заняття Дідухом Є. О. адвокатською діяльністю серії КС №5972/10 (а. с. 201); договір № 01/08/2024-А про надання юридичних послуг від 01 серпня 2024 року (а. с. 167-170); заявку №4370862 на виконання доручення до договору №01/08/2024-А від 01 серпня 2024 року, згідно з якою ціна зустрічі Адвоката та Клієнта, надання усної первинної консультації (0,5 год вартістю 440 грн); дослідження документів та аналіз фактичних обставин (1 год вартістю 840 грн); аналіз чинного законодавства, судової практики ВС, практики судів у рамках цивільного судочинства (0,5 год вартістю 440 грн); підготовка декількох позицій на підставі вивченого питання, узгодження позиції з Клієнтом (1 год вартістю 840 грн); письмова юридична консультація, складання письмового консультаційного висновку з посиланням на чинні вимоги законодавства (1 год вартістю 840 грн); проведення адвокатом заходів спрямованих на самостійне отримання необхідних письмових доказів у цивільному процесі (1 год вартістю 840 грн); складання позовної заяви (2 год вартістю 1640 грн); складання та оформлення інших документів - додатків до позовної заяви (1 год вартістю 840 грн); складання та оформлення процесуальних документів (2 год вартістю 1640 грн); представництво інтересів Клієнта під час здійснення цивільного судочинства за поданою позовною заявою (2 год вартістю 1640 грн) - загальна сума 10000,00 грн. (а. с. 65-67), детальний опис робіт (наданих послуг) №4370862 від 03.11.2025 (а. с. 63-64); Акт №4370862 прийому-передачі виконаних робіт до договору 01/08/2024-А від 01.08.2024 (а. с. 61-62), рахунок на оплату №4370862-2025 від 01.11.2025 (а. с. 73).
При вирішенні питання розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідачки, суд враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 13 березня 2025 року у справі № 275/150/22 (провадження № 61-13766св24), в якій виснувано, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. Суд, керуючись принципами диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи.
Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5, 6 ст. 137 ЦПК України, за змістом яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Як зазначалося вище, судом відмовлено у прийнятті поданих стороною відповідачки додаткових пояснень, а тому заперечення щодо розміру стягнення з неї витрат на правничу допомогу судом до уваги не приймаються.
Отже, враховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт, час, витрачений адвокатом на виконання таких робіт, суд доходить висновку, що розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн, є розумним та таким, що відображає реальність адвокатських витрат (їх дійсність та необхідність).
Щодо вимог позивача про здійснення нарахування органом (особою), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду в порядку, передбаченому, ч.ч. 10-11 ст. 265 ЦПК України, інфляційних втрат та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили і до моменту його виконання в частині задоволеної суми заборгованості та стягнення отриманих сум інфляційних втрат і 3% річних, суд дійшов такого висновку.
Відповідно до ч. 10 ст. 265 ЦПК України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.
Згідно із ч. 11 ст. 265 ЦПК України остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу.
Тобто, при ухваленні рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, суд може вирішити питання нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення.
Зазначені норми кореспондують із ч. 11 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», за приписами якої якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі.
Однак, вищевказані дії є правом суду, а не його обов`язком, і мають вирішуватись у конкретній справі з урахуванням обставин, що мають істотне значення, на основі принципів розумності, справедливості та пропорційності, на що звернуто увагу й Великою Палатою Верховного Суду у п.129-130 постанови від 05 червня 2025 року в справі №910/14524/22.
Крім того, у п.132-135 даної постанови ВП ВС зазначила, що можливість нарахування пені або відсотків до моменту виконання рішення суду нерозривно пов`язана із безпосереднім їх застосуванням у рішенні суду (розглядом та задоволенням таких вимог). Тобто якщо суд в рішенні по суті спору не стягував пеню або ж відсотки, то не може бути зазначено й про нарахування відсотків або пені до моменту виконання цього рішення суду. Нарахування пені або відсотків у порядку ч. 10 ст. 238 ГПК України, ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України ґрунтується на підставі тих самих норм матеріального права, які є й підставою для задоволення позову про стягнення відсотків або пені за порушення виконання грошового зобов`язання. Тобто це ті самі відсотки чи пеня, але продовжені на наступний період часу, протягом якого зобов`язання не виконується. Зазначені правові норми не визначають якоїсь іншої особливої правової природи відсотків чи пені, які нараховуються до моменту виконання судового рішення. Тож правила наведених норм процесуального права можна застосовувати для продовження на майбутнє нарахування будь-яких відсотків (як за правомірне користування чужими грошовими коштами, так і за неправомірне користування ними) або пені, які розраховуються за методикою, що враховує фактор часу, що передбачені законодавством або договором і які суд вирішив стягнути з боржника на користь кредитора за невиконання певного зобов`язання. Відтак, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних охоплюються приписами ч. 10 ст. 238 ГПК України (ч.10, 11 ст.265 ЦПК України), якщо позивач заявив позовну вимогу про стягнення 3% річних за порушення виконання грошового зобов`язання, а суд задовольнив цю вимогу.
Однак, ТОВ «Українські Фінансові Операції» у своїй позовній заяві не ставило вимоги про стягнення з відповідача сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, зокрема й 3% річних за порушення виконання грошового зобов`язання, а лише клопотало про їх нарахування уповноваженим органом (особою) в порядку примусового виконання судового рішення.
Водночас стягнення заборгованості за передбаченими кредитним договором процентами у межах строку кредитування за своєю правовою природою не є тотожними поняттю 3% річних у порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України.
До того ж згідно із п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу.
Кредитні правовідносини між сторонами у даній справі виникли 19.08.2024, тобто у період запровадженого в Україні воєнного стану, який діє і на даний час.
Отже, вимога позивача в порядку ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання судового рішення, нараховувати на суму боргу інфляційні втрати і 3% річних згідно із ст. 625 ЦК України за відповідними формулами, є безпідставною і не може бути задоволена.
Щодо поданого 21.01.2026 через систему «Електронний суд» клопотання представником позивача Лисенком Д. В. про застосування наслідків неподання відповідачем відзиву та постановлення окремої ухвали, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 ЦПК України суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.
Окрема ухвала суду - це рішення, яким суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону, причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушників.
Отже, вирішення питання щодо оцінки обставин визначених ч. 2 ст. 262 ЦПК України та постановлення окремої ухвали перебуває в межах дискреційних повноважень суду, який безпосередньо сприймає та самостійно оцінює обставини за ч. 2 ст. 262 ЦПК України за наслідками чого приймає відповідне процесуальне рішення.
В клопотанні представник позивача ставить питання щодо порушення адвокатом Слєпченком С. А. імперативних норм ЦПК України та створення моделі, за якої позивач позбавлений можливості надати оцінку із законодавчо передбачених заяв по суті - відповідь на відзив, оскільки де-юре та де-факто відповідачем не наданий відзив, а подані «Додаткові пояснення у справі».
Стаття 191 ЦПК України закріплює, що у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати : 1) суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; 2) позивачу, іншим відповідачам, а також третім особам - копію відзиву та доданих до нього документів. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Отже, наведена норма Кодексу надає право, а не встановлює обов`язок, відповідачу надати відзив на позов. При цьому аналіз норм ЦПК України дає підстави для висновку, що оцінку заявам по суті справи, які визначені у ст. 174 ЦПК України, надає суд під час їх дослідження та ухвалення судового рішення.
Оскільки судом не встановлено суттєвих недоліків професійної діяльності адвоката Слєпченка С. А., його систематичного зловживання щодо подання «додаткових пояснень по суті спору» за участю ТОВ «Українські фінансові операції» представником позивача також не надано, враховуючи право відповідача, а не обов`язок подати відзив на позов, і враховуючи, що судом надано правову оцінку поданим адвокатом Слєпченком С. А. додатковим поясненням, суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали та приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання представника позивача Лисенка Д. В.
З урахуванням вищевикладеного та керуючись статтями 11, 16, 516, 517, 536, 549, 1048-1050, 1052, 1054 ЦК України, статтями 12, 13, 43, 82, 89, 128, 130, 131, 141, 211, 247, 259, 262, 263-265, 268, 273, 274, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські Фінансові Операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські Фінансові Операції» заборгованість за договором №4370862 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 08 лютого 2024 року у розмірі 18930,00 грн, з яких: 3000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 15930,00 грн - сума заборгованості за відсотками.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські Фінансові Операції» 1528,53 грн судового збору та 10000,00 грн витрат на правову допомогу.
В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його підписання. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст заочного рішення складений і підписаний 21.01.2026.

Інформація про учасників справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські Фінансові Операції» (адреса: вул. Набережно-Корчуватська, буд. 27, приміщення 2, м. Київ, код ЄДРПОУ 40966896).
Відповідач: ОСОБА_1 (остання відома адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер платника податків - НОМЕР_1 ).

Суддя А. О. Бойко